Михаил Топалов-Памукчиев
Срещи с Буров

chitanka.info

Вместо увод

След девети септември 1944 имах щастието да попадна на един чудесен човек — Владимир Поптомов, от село Белица, Разложко. Най-благородният и мъдър човек, когото познавам отблизо. Работих с него през 1945–1946 година и живях в дома му година и половина. Тогава той беше главен редактор на вестник и член на Политбюро на ЦК на българската работническа партия — комунисти (БРПк). Беше се завърнал наскоро от Съветския съюз заедно с Георги Дамянов. Живееха като спартанци — бедно, без никакви удобства.

Поптомов беше весел и любезен с всички. Той пръв разбра простата житейска истина, че историята на времето, като красотата, бързо преминава, и за да остане нещо от нея, трябва да се записва. И тъй като бях добър стенограф, ме изпрати при хората от миналия режим — регенти, министри, депутати, генерали, политици, да вземам интервюта, те да приказват, а аз да записвам техните спомени.

— Мишо, ще бъдеш много любезен и много внимателен с тях — казваше ми Поптомов. — Няма да им възразяваш остро, да ги обиждаш и поучаваш. Те са хора предостатъчно умни и опитни в живота, които знаят „де зимуват раците“. Ще гледаш да ги предразположиш към спокоен и сърдечен разговор. Ще им кажеш, че това остава за историята, че те няма да умрат безследно, че техните мисли и планове ще бъдат оценени от бъдните поколения. Особено внимателен ще бъдеш с бившите регенти, министри, генерали и депутати. Бившите пълномощни министри и политици може да те обидят с нещо, но ти ще го преглътнеш. Може да те дразнят, да те изругаят, голяма работа. Защото като си отидат тези хора, няма откъде вече да узнаем истината за много исторически съдби и събития. Аз и сега например не мога да си обясня защо след преврата на 9 юни 1925 година бяха избити сдружените земеделци Стоян Калъчев, Сергей Румянцев, Спас Дупаринов, Крум Попов, а останаха живи други министри от кабинета на Стамболийски — Христо Стоянов, Константин Муравиев, Недялко Атанасов. Ето защо в разговорите си с Христо Стоянов и Муравиев, разпитай за тези неща. Задавай всякакви въпроси, искай да узнаеш тайните пружини на историята, а не само плитчините. Това е твоята задача. Всеки разговор ще го стенографираш, после ще го дешифрираш и ще ми даваш един екземпляр от него. Аз ще го прочитам и ще те напътствам къде да задълбочиш, в коя галерия на златната мина да се заровиш. Защото тези хора са златни мини за българската история…

— А ако някой от тях не ще да говори? — попитах аз.

— Ще има и такива, но нищо. Поне ще получиш лични впечатления — как се носят, как живеят, какви книги имат в библиотеката си. Ето, поетът Кирил Христов е жив. Живее в Овча купел с жена си, чехкинята Ноеми. Той изнемогва, получава съвсем малка пенсия. Я иди при него. Занеси му един пакет с провизии, па поседни на приказки.

— Откъде да взема провизиите?

— От Софийското комисарство на снабдяването. Там сега работи и д-р Ячо Кабаивански — „Марко Поло“, писател. Говорих с него. Той е приготвил колета. Ще го занесеш на Кирил Христов и ще се разговорите. Старите хора са самотни и обичат някой да бъде край тях. Да му говорят, а той да ги слуша. Защото няма нищо по-ужасно от самотата на стария човек. Ох, колко е самотен този човек. А това е един голям поет, един от най-големите синове на България.

— Но е написал стихотворение „Жени, вино, вино и жени“ — казах аз една от заучените фрази, втълпена ми от писанията на Георги Бакалов и от млади агитатори — ремсисти от Севлиевската смесена гимназия.

Поптомов ме накара да седна до него. Сложи ръка на коляното ми, като баща на син, и заговори полека:

— Слушай, момче младо, в живота се допускат грешки и пристрастия. Това е борба. Жестока, свирепа борба, за да се спечели човекът и да се привърже към твоята идея. Какво правиш ти, за да спечелиш човека? Пишеш с нерв, с ярост. Намираш си противник и му нанасяш удари. Тази брошура е писана от Георги Бакалов в левосектантския период и има своите слабости. Това е неизбежно. Георги Бакалов принесе голяма полза за нашата партия, но направи и грешки. Не аз ще го съдя сега, нито пък ти. Това ще оставим на историята.

По-важно е другото — да отидеш при Кирил Христов и да запишеш неговите спомени. Кирил Христов е човек с феноменална памет. Той знае всичко. Помни всичко. И ако го предразположиш, ще ти каже много неща. След това ще отидеш при Теодор Траянов и при Екатерина Каравелова, председателка на жените — писателки в България. Това са златни рудници… И да не забравим най-важния — Буров…

Внимавай с тоя дявол. Знае всичко. Помни всичко и има отговор за всичко. Гениален и прозорлив горнооряховчанин, банкер и политик, дипломат и стратег. Вожд на фашистите в България през 1921 година. Той именно е накарал студента Дочо Христов от Севлиево да подпали нашия партиен дом на площад „Лъвов мост“, където се намира сега дирекцията на Народната милиция. Той е бил тарторът на тъмните сили в България, душата на сума заговори и преврати. Но си има своята ахилесова пета — суетен е. Не иска да умира. Иска да живее вечно. Да се говори за него и след смъртта му. Вярвам, че ще се разприказва. И ще каже много интересни неща…

— Съмнявам се — рекох аз, — генерал Иван Вълков не ще да говори.

— Защото каквото и да каже, ще бъде обвинение срещу него. Той е умен човек. Впрочем, няма глупави и прости хора на този свят, момче. Това да го знаеш от мене. Запомни го добре. Затова се отнасяй към всеки човек сериозно, като към по-умен от теб. Никога не подценявай никого. Хората нямат ли интерес, не се усмихват дори. Интересът движи историята и политиката. Буров най-добре знае това. Той е учил дипломация в Итън колеж и в Женева, познава банковото дело, дипломацията, аферите в България и по света. Познава Клемансо, Лойд Джордж, президентите на Европа, царете и кралете по цялата планета… Бил е министър на външните работи, а това значи много. Пращам те на велик изпит, момче. Вярвам, че ще успееш. Ти си млад, открит, весел. Хората обичат такива като теб. Затворените и навъсените нямат успех в живота. Червата ти да се влачат, ще казваш: „поясът ми се влачи“ и ще се усмихваш. Усмивката отваря всяка врата и отключва всяко сърце.

Не показвай знанията си (ако ги имаш) — остави събеседника да ти покаже какво знае. Чух, че Буров много псувал — нека си псува. Бил се озлобил на света и на евреите — да си се озлобява. По-важното за нас е да каже как да се оправи една икономика след войната. Така, както се оправи България след 1918 година. Той знае тайните на икономиката, на банкерството и на политиката. Утре ще ги търсим тези хора, но няма да ги има. Сега ги има и затова сега ще водим разговори с тях. Ето, това е твоята велика мисия. Нека си говорят каквото си искат — ще записваш всичко. Псувни, ругатни, обиди, мисли, сентенции — всичко. Да имаме техния жаргон и техния начин на мислене. Това е ценното на една стенограма — да не пресява, а да запази всичко, всичко, всичко…

Атанас Буров бе под домашен арест в дома си на улица „11 август“ 1, където е сега централата на АПН. Това беше един разкошен апартамент, обзаведен според тогавашните ми разбирания смайващо.

— Господин Буров, Вие познавате световната история и политика…

— Да речем.

— Обиколили сте целия свят…

— Истина е.

— Учили сте и сте живели във Франция, Швейцария, Германия…

— И в България.

— Кое според Вас е най-ценното качество на един народ? Това, което Вие уважавате най-много.

— Труден въпрос, господин Памукчиев. Много труден. Аз мисля, че най-ценното качество на един народ е любовта му към отечеството. Не скромността. Не честността. Не и трудолюбието. Защото се доказа, че най-трудолюбивите народи най-често стават плячка на негодниците, като асирийците и немците. Последната война го доказа. Аз живеех с мисълта до вчера — до май 1940 година, че на света има три страни, само три страни, които са готови да умрат, да загинат, но да не превият врат и коляно пред противника си, пред своя враг.

— И кои бяха те?

— Русия, Англия и Франция. Обаче като видях, че Франция преви врат и коляно пред немеца, загубих тази вяра в нея. За мене французинът не е това, което съм си го представял. Само Русия и Англия са двете страни на света, които са готови да умрат, да загинат, но да не позволят враг да се гаври с тях. Защото с победения винаги се гаврят. Ебат му жената, изнасилват му децата — той мига и мълчи. Душат го, бесят го, колят го — той пак мълчи. Изземват му всичко, дори децата — той пак мълчи. Няма нищо по-страшно от това, да те победят. Само Русия и Англия не позволиха на Хитлер да се гаври с тях. И затуй аз най-много уважавам тези два народа. И ценя най-високо това тяхно качество родолюбието, гордостта на нацията. Нация без гордост не е нация. Никой друг народ, освен английския и руския, не застана пред немеца и не му стовари юмрука си в зурлата. Само тези два народа казаха „Стой. До тук.“ И му превиха врата. Казвате трудолюбието… Какво е трудолюбието? Глад, страх от утрешния ден, жажда за пари — това са пружините, това са моторите, които тласкат шайбата на трудолюбието. Не е вътрешната потребност. Казват, че българският народ бил трудолюбив. Народ, който има по календар 169 черковни и официални празници, не е трудолюбив. Черквата в България, колкото и добро да е направила, разврати този хубав наш народ, направи го хайлазин… Тя му еба майката. Тя го накара да празнува мишин ден, бабин ден, Зарезан, Свети Силвестър — и все не се работи. Все се пие и се почива. Тя впиянчи тоз хубав наш народ, тя го направи дембелин, хайлазин.

Защо, питате ме Вие, господин Памукчиев, българската литература не прекрачи границите на България. Защо не се превежда по света, като френската, английската, руската, испанската? Защо? Защото нашите писатели са хайлази. Дембели, не познават силата на труда и на таланта. Те разчитат само на таланта. Природата надари Яворов с най-великия поетичен гений на света. Той бе по-надарен от Гьоте, от Шилер, от Байрон, от Пушкин — не ще и съмнение — това Ви го казвам аз, който съм изучавал и чел световните автори, който съм бил на „ти“ с Яворов. Аз, който знам цялата му драма, комедия и трагедия. Неговият живот не е само една трагедия, както дрънкат вашите писачи — глупаци. Те не могат да разберат един гений. Гения го разбира само гений. И за гения трябва да пише само гений. Какво значи това „трагедия“. Трагедията е полукомедия. Млад, хубав мъж, надървил хуй като кросно, с гореща тракийска кръв, с арабски примес, ще остане само с една жена? Къде го търсиш ти, како Лоро? Къде? Кой хубав, здрав, гениален мъж, като Яворов е останал само с една фуста? Кой? Няма такъв. Яворов си бе курварче от световна класа. В Париж, когато са били на стаж на специализация с Елин Пелин, са били като два полюса. Пелинко, шопчето Пелинко, си е кътало сантимите, събирало си е паричките да си купи кими костюмче, кими калеврици, кими книжки… А Яворов е изучавал тънкия занаят. Той е поет. Той не пести. Той не мисли за утрешния ден като бати си Пелинко. Тракиецът си е тракиец. Ако търсите ценните качества на българина, господин Памукчиев, търсете ги в Тракия, а не при шопите. Елин Пелин никога не е посещавал изложби, галерии, а Яворов винаги е бил там.

Елин Пелин най-много да е платил на някоя курва за половин час. Яворов е бил естет и е ухажвал красавиците на Париж. Защото е поет, а поетът не е като другите хора. Той е бамбашка човек. Надарен е от природата да създава красота и поезия, а не да създава недоносчета. Хвалят Елин Пелин — „голям писател, голям творец“. Че какво му е голямото? Той няма нито една книга, нито един разказ, които да могат да изскочат вън от България. „Земя“ е недоносче с лош край. Брат убива брата си — банална история, сълзлива трагедийка и толкоз. „Гераците“ — хубава работа, но чисто шопска история.

— Има разкази.

— Разкази всеки може да напише. Дай ми „Война и мир“, дай ми „Престъпление и наказание“, дай ми „Бруденброкови“, дай ми „Фауст“ или „Ад“ — това искам аз от българските писатели. Щом един българин — Григорий Цамблак се е удостоил с честта да бъде на Констанцкия събор, да съди Ян Хус, да бъде в синедриона на великите магистри и съдници от световен ранг, защо българските писатели да не бъдат в синедриона на великите творци на всички времена — като Данте, като Лев Толстой, като Достоевски, като Гьоте, като Шилер, като Байрон? Защо? Какво им пречи?

— Какво според Вас им пречи, господин Буров?

— Липсата на трудолюбие… Липсата на „гащи“, на „дупе“. Да седнат и да мислят, да работят, да преработват, да живеят само с книгите си, само с идеите си, само с творчеството си. Ето, това им липсва. Българинът, като седне да работи се сеща, че трябва да изживее живота си доволно и щастливо, „да не се мине“. Надърви го и тръгва да търси нещо за ебане. Ето, това му ебава майката на българския писател, поет, художник, журналист, артист, ковач, хлебар… И то, ако може да е без пари и да е чуждо. Българинът не е научен да плаща за своите удоволствия. Той гледа да мине гратис. А така не дават никъде. Само Яворов бе артист в това отношение — никой друг. Затова и всички жени на София бяха негови и го обичаха. Не е имало случай Яворов да пожелае жена и тя да му откаже.

А Евгения Марс си играеше с Иван Вазов. Тя го направи на стари години за смях.

— Защо?

— Защото знаеше цената си и го правеше само за пари. Тя го изцеди като лимон — обра му всичко. Даже и лавровия му венец взе. Не той й го даде. Тя го взе срещу едно ебане. Искате от мене интимни неща, истински истории, без грим, без красота, без подплата. Ето Ви ги.

Аз съм бил в партийното бюро на нашата Народна (не Народняшка, както вие, комунистите я наричате) партия. Народна. Русофилска партия, това беше нашата партия. Аз и Вазов бяхме в нейното партийно бюро до 1921 година, до смъртта му…

Аз го познавам добре. Той умря беден, обран от онази курветина, наречена Невена Елмазова, майката на онова копеле — Павел Елмазов.

Вазов бе полов атлет. Полов гигант, полов гений, но стиснат човек. Пинтия. Боеше се като всеки самотен, стар човек от глад и немотия. Затова пестеше парата. Невена Елмазова реши да си играе с него и да го обере. Тя бе родена сводница и проститутка от световен ранг. Красива, нежна, чаровница, но с покварена душа. Жадна за пари. И намери златната мина у Иван Вазов.

Аз я срещнах един ден на улица „Раковски“ и „Вълкович“, пред дома на Вазов. Бях спрял да запаля цигарата си и тя излезе от дома му. Заговорихме с нея, поканих я в „Юнион клуб“, на чашка абсент.

Обичам Вазов. Тогава още повече го обичах. Той ни бе като баща на нас, младите, като духовен вожд…

Казах й:

— Госпожо, позволете ми да Ви попитам само едно нещо.

— Кажете, господин Буров — каза тя, кокетно, разбира се. Коя жена не е кокетка. Нито една не може да каже „аз не съм кокетка“. Кокетството в жената е първата й природа. То е нейната същност, като аромата на розата. Жена, която не е горда, че е кокетка, не е жена.

— Госпожо — рекох аз, — какво мислите за Иван Вазов, бихте ли се омъжили за него?

Тя се засмя. Разказвам Ви го, господин Памукчиев, за поука в работата си с жените, защото сте млад. Тепърва ще им ядете попарата и ще им берете страха.

— Господин Буров — каза ми тя, — това не може да стане никога.

— Защо? Иван Вазов е доходна партия.

— Глупости. Освен една пенсия и един хонорар той няма нищо друго.

— Има хубаво име.

— С име не се живее.

— Има кредити във всички банки.

— Той няма нищо, защото не може да представи никакви гаранции, освен себе си, името си, славата си. А банките не щат имена. Искат полици, пари, стоки. А той ги няма.

— Вие, разбира се, не сте му казали това, нали?

— Разбира се, че не. Как ще му го кажа. Аз съм хубава, млада жена и бих се омъжила само за мъж като Вас. Банкер или син на банкер.

— За фабрикант?

— Не.

— Защо?

— Те са измъчени хора. И от работа не им остава време за любов.

— Любовници Вие лесно ще си намерите.

— Българинът не само, че е свидлив, но е и ревнив — каза ми тя.

Аз се обидих, но премълчах. Реших да водя разговора докрай, да я разбера що за човек е това, що за жена, що за манталитет, що за любовница. Казах й:

— Ако аз Ви предложа, бихте ли се омъжили за мен?

— Не.

— Защо?

— Вие сте по-нисък на ръст от мене.

— Но аз имам пари.

— Само с пари не се живее.

— А с какво?

— С красив, представителен мъж като Иван Вазов и с богаташ като Вашия баща — висок, стегнат, хубав човек…

— Значи, аз не съм хубав?

— Вие — каза ми тя — сте само един приятен, забавен събеседник, който може да ме доведе в „Юнион клуб“, да ме почерпи един абсент, или два, да ме заведе в квартирата си и да иска да ме прекара. Но аз не се давам така евтино, господин Буров. Аз съм скъпо поддържана жена. Аз и затова се разделих с мъжа си, защото той нямаше средства да ме поддържа. Ние, красивите жени си знаем цената. Само Лора Каравелова не си знаеше цената и се ожени за един голтак. За един поет. С поета само се спи, но не се жени човек за него. Той ни се води, ни се кара. С нищо не може да му се угоди. Освен, ако е разведен, като Иван Вазов, и има нужда от жена. Като съпруг поетът е измет, нула. Той е капризен, жесток и иска светът да живее само заради него. Затова аз никога не ще се омъжа за Иван Вазов.

Колкото жени на поети познавам, всички са или много самотни, или много нещастни, или много потиснати. Трябва да си само Невена Елмазова или Лора Каравелова, за да опознаеш поетите. Явно, че Лора се излъга с Яворов…

Това, господин Памукчиев, ми каза Евгения Марс-Елмазова, истинското име на която е било Невена, но се беше прекръстила на Евгения, защото било по-европейско. Курва и в името си…

— Какво стана по-нататък?

— Пихме по два-три абсента, настроих я като китара или мандолина, за фина свирня, заведох я в моята квартира и там тя ми удари ритника. Не бутна.

— Защо?

— Защото и аз, като всеки българин, помислих да мина с три абсента, по левче — три лева. Хубавата жена не ще три лева, тя иска минимум три златни наполеона или три жълтици, с образа на Франц Йосиф…

Това е българинът. Все иска да ебне без пари. Ама не дават така. Не се лъже българката. Тя е винаги по-умна от българина. Защото тя го ражда и възпитава. Тя му дава своя ум и своите навици.

Не искам да кажа нищо лошо за госпожа Елмазова, но тя така зле възпита своя син, че той стана евнухът, сводникът и посмешището на София. Той е мелез — между арабин и българка.

Това не е истински българин. Елмазова — Евгения Марс, бе вярна на името си. Тя бе войнствена жена и спечели милиони чрез плътта си. И то лягаше само с фабриканти и с банкери…

— Вие й завиждате…

— Не. Казвам Ви истината, господин Памукчиев. Има един сой жени, които знаят да продават насладите на грам, като халвата. Тя бе от тях. И знаеше цената си. Българката затова не стана голяма писателка, като Мичел, като Пърл Бък, защото бързо се развращава, бързо се отвращава от големия труд на твореца.

Аз познавах много талантливи жени българки. Те си останаха само с таланта си. Не оставиха нищо.

— Защо?

— Защото не дадоха цена на таланта си. Даде му цена само Елисавета Белчева — Багряна. Нейният талант не е голям. Тя е средно надарена жена като поетеса. Може би — повече като любовница да я бива, не знам. Но като поетичен талант заслужава оценка четворка. Не дори петица… Но се разведе овреме, напусна мъжа си, прибра сина си и край — отдаде се на поезията. Като че ли разводът е естествено състояние на жената и мъжа, господин Памукчиев.

— Откъде съдите?

— От Иван Вазов. Щом този българин се разведе, какво остава за нас, по-простите хора.

— Но Вие никога не сте се развеждали.

— Пазил ме бог. Развеждат се само глупаците.

— Значи и Вазов е глупак.

— Абсолютен глупак. Истинският, умният мъж си хойка, ходи си по чужди жени и девойки, плаща си честно, обилно и ги има. Жена му също има право на тези малки, невинни удоволствия. Но умната жена не го демонстрира, както Лора Каравелова например, както Евгения Марс. Тя го крие. Защото е умна жена. Лора имаше най-хубавия и в същото време най-глупавия мъж — от село Боженци. Красив, но празен като балон. Лек човек. Засмян човек. Празен човек. Наивен човек. Идеален обект за съпруг. Не четеше стихове. Не четеше романи. Четеше само банковия бюлетин, който издаваше професор Цанков за Съюза на банкерите в България.

Лора сметна, че не е достоен за нея. Направи й дете — хубаво, здраво дете. Тя намрази и мъжа си, и детето си заради Яворов. Тя бе поетеса по душа. Това вие, младите не го знаете, но аз го знам. Чел съм нейни стихове. Тя бе богато надарена, но глупава жена.

— Защо глупава?

— Казах вече защо. Умната жена не се жени за поет. Поетът е таралеж в гащите — все боде, все не може да му се угоди. Защото е по-иначе устроен, по-бамбашка от нас… Лора Каравелова беше жена за Иван Вазов. Ама на — не се свърза с него. Тя искаше от мъжа всичко, а му поднасяше само една поетична душа и една хубава плът. Добре, но поетът иска и чужда. Не ще само нейната.

Искате откровен разговор, господин Памукчиев, ето Ви го, запишете го. Поетът в България е винаги на почит. Няма народ на света, който така да тачи своите поети, като българина.

Това Ви го казвам аз, Буров. Защото познавам световната литература. Няма поет, който да не е носен на ръце от съгражданите си. Но бедата е там, че българският поет не си знае цената.

— Вие си противоречите.

— Защо да си противореча?

— Защото хем си знае цената, хем не я знае. Кое е истината?

— И двете са истина. Едни поети си знаят цената, но нямат цена, други, като Яворов, не си я знаят. Казах вече, за мене Елин Пелин не е голям писател.

— А кой е голям?

— Двама са големите — Вазов и Захари. Никой друг.

— Само с двама играчи хоро не се прави. Сигурно има и други.

— Няма други. Те са, двамата.

— А поети?

— И те са двама.

— Кои?

— Вазов и Яворов. Други няма.

— Лилиев?

— Евнух…

— Кирил Христов.

— Полов маниак и фанфарон. Той никога не е бил голям.

— Много жестоко съдите.

— Защото ги познавам. Човек — поет, който бие жена си не е нито човек, нито поет. А той биеше жена си до умирачка. Така правеше и Стоян Михайловски.

— Господин Буров, Вие осквернихте всичките ми олтари и уважения към тези кумири.

— Живейте без илюзии и без кумири, господин Памукчиев. Човек трябва да се отнася към хората, както старият сарафин към парите — да им знае истинската цена. Всекиго можеш да излъжеш, даже банкерина и търговеца, но не и ломбарда, не и сарафина. Той по цвета, по звъна на златото и среброто отгатва коя монета е чиста, коя е с примес, коя е фалшива. Както Орозов, Папазов или Христов от Казанлък — само по мириса ще отгатнат кое розово масло е чисто, кое е примесено с тереше… Само те тримата, никой друг.

— И Вие ли?

— И аз. Нищо, че съм изнасял розово масло. Ние лаиците се лъжем, както и вие младите се лъжете сега. Лъжете се вие комунистите, че ще промените света и хората, че ще има свобода, братство и равенство на земята. Нямало ги е, няма ги и няма да ги има.

Хората се раждат неравни — и по социално положение, и по дарби, и по пишки, и по всичко… Как ще бъдат равни? Не могат да бъдат равни. Никога. Човек е създаден да се бори за хляба си, за място под слънцето, за жени, за пари, за обществено положение. Кой ще победи? По-умният, по-силният, по-храбрият, по-безочливият, по-грубият, по-нахалният. Ето загадката за поетите в България — те имат талант, но нямат брутална сила.

Байрон е бил безочлив, еблив, мръсен, долен, покварен — ебял е единствената си сестра, това се знае. И Мороа го пише. Той е бил супер брутален тип.

Франсоа Вийон го обесват. И с право — по-брутален поет от него не е имало. Ние пък убихме Яворов с клюки, с клевети, с презрение. Не издържа и се самоуби. Всеки убива, както може. Аз плаках за този човек като го срещнах на „Царя“ — сам, с патеричка в ръка, дрипав, мръсен, гладен, изпит, с черни очила. До него вървеше зетят на Тодор Г. Влайков, мъжът на Радка Влайкова, на дъщеря му Радка…

Обадих му се.

— Господин Яворов, да имате нужда от нещо. Мога да Ви помогна.

Знаете, господин Памукчиев, че през 1913 година аз бях министър на търговията. Генерал Георги Вазов бе военен министър тогава в кабинета на д-р Стоян Данев. Ах, какво страшно време беше. България беше унизена, България беше тъжна и гладна.

Яворов ме изслуша и каза: „Благодаря Ви, господин Буров, нямам нужда от нищо, освен от капка съчувствие и разбиране“.

„Капка съчувствие“ — това искаше Яворов, а нямаше кой да му го даде. Търсеше разбиране, състрадание — нямаше и това, нямаше кой да му ги окаже.

Беше сам… Съвсем сам. Беше като прокълнат, като прокажен. Всеки бягаше от него. Кой ще разбере мъката на поета? Кой ще разбере болката на гения? На таланта, на гордостта на България? Господин Памукчиев, няма нищо по-страшно от самотата. Ето защо аз никога няма да се разведа. Ако би ще жена ми да е ламя, да е чума, да е грозотия. Но тя е моята жена. Тя ще ме разбере в тежък миг, тя ще ми подаде ръка, ще ми даде чаша вода или кора хляб…

Човек трябва да живее с хора, с жена… По-добър другар от жената няма. Глупаци са тези, които се развеждат… Впрочем, защо да говорим — разводи има там, където ги иска жената. Всичко зависи от нея.

— Е, добре, господин Буров, като видяхте Яворов така беден, защо не му дадохте пари?

— Той не ще пари. Това е поет. Той иска съчувствие, състрадание, разбиране.

— Но е бил гладен, казвате. Слаб, изпит…

— Човек не е гладен за хляб. Човек е гладен за блага дума, господин Памукчиев. Това ще го разберете когато станете на 60–70 години. Сега вие младите не разбирате нищо. Дай ви пари, дай ви жени, дай ви слава, дай ви илюзии. И това ви стига. Вие живеете с илюзии, вие, комунистите. Вие си въобразявате, че ще преобразите света. Глупости.

Този свят не се преобразява лесно. Той се разорява, унищожава. Изгаря се, но не се преобразява.

Додето свят светува ще има бедни и богати. Управници и управлявани — насилници и мисионери на милосърдието, Каиновци и Авеловци.

— Откъде съдите?

— От това, което става пред очите ми. И е ставало. Аз познавах лично Плеханов, Ленин — от Швейцария и Франция. Познавах Троцки, познавах княз Кропоткин, познавах хората на Михаил Бакунин, познавах Адлер, познавах Парвус. Троцки е идвал в България през 1912 година, като военен кореспондент. Идвал е при мен — като министър на търговията. Аз познавах Лойд Джордж, Клемансо, Думерг, Поанкаре, познавах и съм работил с Александър Стамболийски през 1919 година, бях министър в неговия кабинет от 6 октомври 1919 година до 1 май 1920 година, аз го водих в Париж, да подписва мирния договор, аз му внуших идеята за Трудовата повинност, аз, Буров, банкерът Буров, както ме виждаш сега тук, на улица „11 август“… (задъхва се, пие вода).

И Ви казвам аз, господин Памукчиев, с мене ще говорите като с бога. Аз знам всичко. И виждам всичко. За мене няма тайни ни под небето, ни под земята. Аз съм погребал светлите имена на България — политици, дипломати, министри, офицери, писатели, поети — аз съм бил на погребенията на всички велики българи…

— Кой е бил най-велик от тях? Тези, които Вие обичате и тачите?

— Най-велик е бил Христо Ботев. След него Левски, Бенковски, Панайот Волов.

— Защо слагате и Панайот Волов? Защо не Тодор Каблешков, Захари Стоянов?

— Ще Ви обясня и с това свършваме днес. Това ще е омегата на днешния ни разговор. Вие, господин Памукчиев, ме накарахте да се развълнувам, а аз не съм свикнал с това. Вълненията скъсяват живота на човек, а дългото ебане с хубава жена го удължава. Това да го знаете от мене. Затова, намерите ли хубава жена, няма да бързате да се разделяте.

Питате ме, господин Памукчиев, защо слагам Панайот Волов в числото на четиримата най-велики българи. Слагам го, защото само той, подчертайте това, само той, единствен човек в българската история се отказа от поста си, от правата си, от славата, от суетата, от всичко — за Отечеството си, за България. Когато го избират за апостол, за главен апостол на Четвърти революционен окръг в Гюргево, през зимата на 1876 година, той взема за помощник Георги Бенковски — един прост караабаджия от Копривщица. И после, като вижда, че този прост караабаджия е гений, че е роден за водач, за пълководец, че е по-добър и по-достоен от него, предава нему своите пълномощия, той минава на втора линия, а Бенковски излиза начело.

Такъв случай в световната история няма. Това е един-единствен случай. И това го прави българинът от Шумен — Панайот Волов… Баща ми е търгувал с баща му — Вичо Волов. Къщата им бе на главната улица. Знам целия му род.

Шумен даде на България едно име — и то му стига — Волов…

— Даде и Васил Коларов…

(Смее се).

— Знам и него. Учили сме заедно в Женева, в Париж. Мой приятел бе. Хубав човек, но не може да стъпи на малкия пръст на Волов.

Волов е неповторим, като Ботев. Той дава всичко за България, всичко. Велики са тези хора, които дават всичко за отечеството си.

Васил Коларов е един обикновен партиен агитатор и скромен политик, който винаги ще свири втора цигулка, като Енгелс след Маркс, като Шилер след Гьоте.

— Какъв бе Коларов като студент?

— Умен, добър, трудолюбив, студент-спортист, студент като всеки българин. С нас учеше Иванка Христова Ботева, тя ни бе състудентка. Учеха много българи, но гений не стана нито един. Ние се оказахме добри епигони на своите велики бащи.

— И банкерите ли могат да бъдат велики?

— Да. И банкерите. Всеки в своята област може да бъде велик, стига да намери време, пролука, капитал, влияние, връзки и исторически шанс.

— Вие намерихте ли Вашия шанс?

— Не.

— Защо?

— Защото трябваше да работя с пълни кретени и глупаци, като проф. Ал. Цанков, като Андрей Ляпчев, като д-р Стоян Данев и като последния кретен на България Александър Стамболийски.

— Вчера го нарекохте „гений“, днес кретен. Защо така?

(Пие вода).

— Защото е абсолютен кретен. Да държиш властта, да имаш армията, полицията, оранжевата гвардия, 90 на сто от селото да е зад тебе, с тебе, да спечелиш изборите с 99 на сто и да ти ритнат шута, да ти ударят ритника в гъза на 9 юни. Еби му майката славовишка. От такъв по-голям глупак няма. Затова го смятам за кретен. Изобщо в живота си, господин Памукчиев, аз съм работил с много изтъкнати кретени от национален мащаб. Кретен в известен смисъл бе и Иван Вазов. През 1920 година, Александър Стамболийски, за да го спечели, а и да си създаде име на меценат, му предлага разкошната къща Бартелеми-Вайс, на улица „Раковска“, предлага му вилата на Чапрашикови в Чамкория, която правителството изкупи за осемстотин хиляди лева с гората наоколо, предложи му един милион лева, даваше му субсидия, годишна субсидия, а Вазов отказа да ги получи. Това го знаем само ние: Стоян Омарчевски, Александър Стамболийски, Райко Даскалов и аз — Буров. Вазов го сподели с мене и с брат си Владимир Вазов. Ето го, жив е. Сега живее в село Рибарица, Тетевенско. Идете при него, господин Памукчиев, и го попитайте. Той ще Ви го каже. Той ще Ви го потвърди. Вазов не прие, защото щели да сметнат, че той ставал „храненик“ на БЗНС, на земеделците, на Стамболийски.

Глупак. Приеми. Вземи всичко. Запретни ръкави. Започни работа и напиши „Аз, Вазов“ — мемоари в пет тома, да има да четем… Да има какво да видим, да оценим България и българите. Защото той е познавал лично и Христо Ботев, и Васил Левски, и Захари Стоянов, и Стамболов, лично, лично, лично… България има нужда от мемоари, господин Памукчиев, мемоари.

— Господин Буров, защо според Вас е отказал Вазов?

— Защото е поет.

— Какво като е поет?

— Поетите не мерят нещата с нашия аршин.

— А с какъв аршин мерят?

— Със своя поетичен аршин. Те живеят в друг свят, като светците, като бога. Те са богове. И те знаят смисъла на живота по-иначе от нас, обикновените хора. Вазов сметна, че ще се продаде за пари, ако приеме този дар. На него му се струваше, че ще го сметнат за отстъпник от своята Народна партия, от бюрото и от другарите.

Пълен глупак…

Той не разбра, че като остави пет тома мемоари, ще остави пет пъти повече на България, на своята партия, на своя град, на своя род.

Вазов бе гений на гениите.

Като чета неговото „Неотдавна“ и разказите му за Васил Левски, страничките за Ботев, аз плача. Плача и ридая над съдбата на България. Този гений трябваше да пише само за тези хора. За великите българи, а не за „Докузмерджанов на капъните“…

„Една българка“ е най-хубавият му разказ.

Вазов имаше какво да ни разкаже, както Ботев, както Левски.

За съжаление, ние българите бягаме от мемоарите.

— Защо?

— Първо от глупост. И второ, от скромност. Ако Ви говоря сега, господин Памукчиев, то е да наваксам и аз пропуснатото. Дано чрез Вас аз успея да споделя нещо, да докажа нещо, защото е грешно човек да погребва всичко. Грехота е. В България Константин Бозвелиев написа мемоари, вашият свети-господ Димитър Благоев също направи опит да напише нещичко, но само опит. Той бе умен и честен човек — не ще и дума, но само с ум и честност история не се прави.

— А с какво се прави?

— С пари, с вестници, с книги, с поети, с писатели, с армия. Армия без бойни песни не е армия. Армията трябва да върви и да пее. И да влиза в боя с бойни песни. Кой ще ги съчини? Поетите, музикантите. Те са светците на вселената. Те. Този, който съчинява бойни песни, той е най-великият поет. Вазов съчини няколко песни. Те са малко.

Жената на Буров дойде при нас откъм кухнята и ни донесе сладко от дюли — в малки, стъклени чинийки и по чаша вода. Буров изпи първо водата, после започна да яде сладкото. Аз го попитах защо прави така.

— Защото преди сладко винаги се пие вода. Това усилва двойно повече удоволствието от него. Аз обичам когато ям или пия, да изпитвам максимум удоволствие. Виното трябва да е червено, да искри в чашата. Чашата трябва да е от кристал и да звънти. Виното трябва да е студено, да щипе… Сладкото от дюли е царят на всички сладка. Обичам го от дете. В Лясковец някога майка ми вареше по десет вида сладка. И ги даваше с мярка — по лъжичка на три дни.

— Не всеки ден?

— Не. На три дни по една лъжичка. А ние, децата, умирахме за сладко. Сладко се даваше само при голям успех, при голяма работа.

Майка ми — като добра българка, бе добра педагожка. Тя искаше да работим свръх сили и плащаше оскъдно.

Българинът, като му дадеш много пари или много ядене, се забравя.

На българина всичко трябва да му се дава отмерено и никога да не му се плаща много високо. Защото като забогатее, той се забравя. Удря го на грабеж, разгул, разврат, покер. Става злобен и завистлив. Губи човешки образ. За него няма нищо свято на този свят.

Парите отприщват пороците му, слабостите и злобата му. Българинът прощава за всичко, но не и на преуспяващите. Или на тези, които стоят над него.

Българинът с пари се смята за много по-умен от този, който ги няма.

Ето защо нас, децата, баща ми и майка ми ни възпитаваха така, както се възпитават синовете на лордовете в Итън колеж, в Англия. „Бъдете умерени. Имайте парите само като средство да печелите с тях пари. Но не и да ви бъдат те цел в живота. Както земята е средство за прехрана на селянина, така и парата в банката трябва да е за вас като тази земя. Не яжте много. Не пийте нищо. Или пийте съвсем малко червено вино. По чашка на ден. Не повече. Бъдете умерени във всичко. По-малко говорете, повече слушайте.“

Това бе нашето възпитание. И ние с брат ми, със сестрите ми ядяхме по малко.

Иван Вазов, между нас казано, господин Памукчиев, умря от преяждане. Той се хранеше на обяд в „Юнион клуб“. Даваха му храната с петдесет процента намаление, по изключение, а после си дояждаше в къщи. Той бе пестелив човек, но много ядеше, много. И това го погуби. Ако имаше жена като мене, тя щеше да го възпира. Ето, моята жена има сега десет буркана със сладко от дюли, а ми праща двайсет грама. Не повече. Защото е умна жена и знае човешката лакомия. Тя няма край. Лакомията е бич божи за човека.

Няма да съм жив, господин Памукчиев, да ви видя аз вас, другарчетата, как хубавичко ще се охраните, какви хубавички коремчета ще отвъртите, как ще лапате на приемите, няма да го видя. Но то ще стане. Помнете ми думата. Вие, хубавите млади момчета сега, ще пуснете гуши, ще овесите кореми, ще станете свине. Защото лакомията и властта правят хората свине.

Ето, това го запишете и го подчертайте. Човек не става свиня само тогава, когато си слага юздата сам. Трябва да става от софрата тогава, когато му е най-сладко ястието.

Българинът не си знае мярката. Ако ебе, ебе до припадък. Ако пие, пие до напиване (но на чужда софра). Ако яде, облизва чинията си.

Само българи съм виждал в Женева, в Обществото на народите да си облизват чиниите.

Помня на един прием бяхме поканени от румънеца Титулеску. По случай някакъв техен национален празник (Мамата им влашка, бяха много по банкетите и по мурафетите. За щяло и не щяло свикваха пресконференции и даваха банкети). Та там видях Титулеску само да докосва чинията. Яде му се, но не яде. Пие му се, но не пие. Продава чалъми. Аз не можех да го понасям и му казах на френски:

— Домну ле, Титулеску, защо така? Гладен сте, а не ядете. Пие Ви се, а не пиете. Пуши Ви се, а не пушите, по жени не ходите (той беше евнух, скопец). Кога ще живеете?

А той ми отговори само с тези думи:

— Аз ще живея в поколенията, в бъдещето на народа си.

Гледай го ти, влахът му с влах. Изтръпнах. Едва не изпуснах чинията си. Той стана важно и отиде при Боне, при френските си гости. На мене ми обърна гръб. Смяташе се велик политик. Прав или крив, този човек бе възпитан да стане велик.

— Стана ли?

— Разбира се, не… Велик се става с велики дела, със световни събития.

— Добре, кой според Вас е велик?

— Велики хора за мене са тези, които са обърнали или объркали света, като вашия Ленин, като Дантон, Робеспиер, като Марат, като Александър Велики. Аз може да презирам Ленин, но това не му пречи да е велик. И ако сега съм под домашен арест тук, дължа го на неговия гений, а не на вашата народна милиция (смее се). Това са парадоксите на историята. Де го чукаш, де се пука. Ленин чукнал в Санкт Петербург, а ехото отекнало в България на 9 септември. А сега иди, че я разбери…

Но това са световни катаклизми, които само световни умове могат да ги разберат. И да изпитат ласките или ударите им.

Вие, комунистите, господин Памукчиев, правихте заговори от 9 юни досега, но не падна властта.

Правихте атентати — не падна властта.

Писахте списания и вестници — не падна властта.

Пръскахте позиви. Убихте генерал Луков, полковник Пантев — не падна властта… Не дойдохте на власт. Но като се показа онзи, с големия калпак — Толбухин — и властта падна и вие дойдохте на власт.

— Значи, трябваше да чакаме, така ли?

— В живота нищо не се чака. В живота вакуум няма. Всеки се бори. Всеки се стреми към нещо. И вие не чакахте, но трябваше да се роди онзи с мустака и с калпака, че да дочакате властта. Без Русия вие сте нула. Ще ви пометат за два часа.

— Кой?

— Офицерите. Те са тридесет хиляди, вие сте три хиляди.

— С нас е народът.

— Глупости. Народът е с всеки, който държи калъча.

— Ето, тази заблуда Ви докара дотук, господин Буров.

— Охо-о. Искате да поучавате мен, Буров, Вие младокът. Не така, не така, господин Памукчиев. Не разсъждавате както подобава на човек на 23–24 години. Вие забравяте, че на Вашата възраст Наполеон е бил вече генерал и е превзел Тулон от англичаните. Не е позволено на човек като Вас да разсъждава като дете. Вие ли познавате народа или аз? Народът е стадо. Той слуша само гласа на пастира, който държи сопата и който храни кучетата. Това е народът.

Ако на 7 септември Цанков бе взел властта, сега вие щяхте да лежите в земята или в гората.

— С кого ще я вземе?

— С армията.

— А защо не я взе?

— Защото видя онзи с мустака и онзи с калпака на брега на Дунава, на два разкрача от Силистра и Видин. Затова Русия ни смрази. Русия ни парализира. Сталин ни респектира. Това е истината. Има една змия, която се нарича анаконда, друга — боа, друга — питон. Тези три вида змии парализират жертвите си само с погледа си. С вида си. Русия така ни парализира и ние замряхме. Ето, това е истината. Не си правете илюзията, че сте били сила. Вие никога не сте били сила.

— Имахме 31 депутата в парламента през 1931 година…

— Които Мушанов изгони през 1933 година.

— Значи народът ни е избрал…

— Защото бе стопанска криза и България потъна в борчове. Затова ви избра. Причерняло му бе на народа от дългове, глад и болести. Народът се лута. Народът чака някой да го поведе и да му каже „свободен си“. Народът иска да счупи жегъла.

Дадох на Буров да прочете откъс от статията ми „Една страница от историята“ — за казионните младежки фашистки организации, за причините, поради които България не тръгна още след преврата на 9 юни по пътя на Италия и Унгария, където е имало подобни фашистки организации.

Той прочете статията и каза:

— Според мен, господин Памукчиев, Вие правите тук една грешка. Казвате, че правителството на професор Александър Цанков искало още след преврата на 9 юни да създава държавна младежка организация. Ще уточня веднага. Това не бе идея на цялото правителство. Това бе идея лично на Цанков. И тя затова се провали. Защото бе само негова идея. Ако правителството искаше, то щеше да го направи. Няма нещо, което да иска едно правителство и да не стане. И такова нещо можете да го оспорвате колкото си искате, но то си е факт. Каквато и да е тя, идеята, то няма начин да не я прокара. Защото животът, държавата, политиката си имат свои вътрешни закони, които ние, политиците от моя ранг го знаем най-добре.

— Кои политици Вие смятате от своя ранг, господин Буров?

— Ще говоря за политиците от голямото добро утро, като Драган Цанков, Митрополит Климент (Стамболов — не, той бе глупец и развратник, който не разбираше психологията на народа и по-точно — на интелигенцията) Петко Каравелов, Иван Евстатиев Гешов и Цар Борис III, баща му — Фердинанд. Това бяхме хората, които познавахме психологията на народа си и го управлявахме. Всички останали политици са били или лоши психолози, или лоши себелюбци, които опропастиха и себе си, и България. Аз не мога да не презирам, да не мразя вашия бог, вашия кумир Сталин, господин Памукчиев. Това е нещо напълно естествено. Но в същото време, като човек, политик и дипломат, който е водил пет години външната политика на България и винаги е пърдял в големия кюп на политиците, не мога да не се смайвам пред гения му. Как можа този прост, неук грузинец, тази мръсна, долна свиня от Гори (какъв ли градец е той, но да кажем, че е град) да разиграе световните кукли, световната политика и да ви докара на власт вас, комунистите, вас, перекендетата, дето не знаете да държите лъжицата и вилицата на софрата, ами ядете като свини и мляскате като шопари. Това сте вие, прости хора, но хора, които имат късмет.

А ние, дето ядем като аристократи, сега лапаме попара от паницата и стоим като слуги. Как стана това? Кой извъртя колелото на историята? Кой докара до там работата, че Русия от самотна — стана многодетна майка на десетина отрочета, недоносчета.

Как бе, джанъм? Кой гений извъртя нещата така, в своя полза, че аз, Буров, банкерът Буров се озовах в Дряново?

Да паса патките по „Пачи панаир“ и да слушам химна на дряновските пияници:

Дряновските булки,

жълти като дюлки

мътна вода газят,

бели поли вдигат

и на Коля смигат…

На Коля Бързака. Леле майко, до какво падение доживях. Но хак ми е. От акъла ми е. Да ставам аз министър без портфейл в кабинета на чучелото Муравиев. Чунким не го знаех кой е. Знаех го. Чунким не бях ебал жена му. Ебал я бях. И знаех номерата й. Но се хванах на хорото му. Той имаше най-хубавата жена в София.

— Най-хубавата?

— И най-ебливата.

— Но Вие казахте, че Любка Ненчева била най-хубавата.

— Тя бе най-хубавата в България, а Муравиева — в София.

— Значи, Вие ги деляхте на категории?

— Естествено. Най-напред винаги е била мис Казанлък, след това мис България и накрая мис Свят. Ние, българите имаме щастието да се радваме на най-хубавите жени. Но не ги ценим. Българинът по начало не цени хубавите неща. Той гледа на тях като на нещо преходно и временно. Ето защо в България никога не е имало култ към красотата. Култ към вечното и красивото. Когато Николай Райнов започна да издава библиотеката си „Вечното в българската литература“, аз се абонирах за нея. Все пак, исках да проумея, да разбера кое е вечното. И разбрах, че този човек няма понятие от вечност. Той си остана един прост, неук, кесаревски клисар и неуспял поп.

Вечното в литературата можеше да прозре само Вазов, Константин Величков, Митрополит Климент и Пенчо Славейков. Защото имат гени на литератори.

— А Захари Стоянов?

— О, най-малко той.

— Защо?

— Защото не притежаваше нужната култура за това. Бях на 14 години когато той умря. И бях на погребението му. Аз Ви казах, господин Памукчиев, че той, моят баща напусна овреме Лясковец и се премести в Русе, в най-хубавия град на България, при най-умните хора. Защото Русе е чаровен град, русенци са били най-умните хора на България. И понеже България открай време се е управлявала от търновските профани, като Стамболов и Петър Габровски, от генерал Никола Недев и Георги Живков, затова не е прокопсала.

Нито един русенец не е допуснат да стане водач на нацията, какъвто за съжаление осем-девет години беше Стамболов.

— Защо?

— Политиката има свои закони, казах вече. Тя не търпи интелигентните на трона си. Тя иска полуинтелигентни. Полудипломати, полуполитици. Тя иска сурови мъже, с тежки юмруци. А русенци, като възпитани и интелигентни хора, се държат настрана. Баща ми имаше за правило: работи с умни хора, да поумнееш и ти. Работи с честни хора, да станеш честен и ти. Работи с делови мъже, за да бъдеш доволен и ти. И затова, може би, той не успя да си пробие път към върховете на властта. Не стана дори министър. Но ми каза: „И да си по-умен от другите, Атанасе, не го показвай пред тях. Хората не обичат това. И да си гении, сред тях изглеждай овца…“

Хората обичат овцете, особено когато могат да ги доят и да ги стрижат. Освен това всеки обича агнешко месце и овче млечице, за това овчата политика е най-добрата политика. Овчата маскировка е най-фината маскировка. Ето защо големите политици, от ранга на Гешов и на Андрей Ляпчев, винаги са си намятали по една овча или агнешка кожа на гърба.

Плуват си с нея в живота, в банките, в политиката, пасат си кротко и доживяха дълбока старост.

А аз, който се перчех, който исках да продавам чалъми на госпожа Муравиева, сега кисна в Дряново.

Затова баща ми беше прав като ми казваше „Бъди външно овца, а вътрешно, ако би щи бъди и тигър, и пантера, и чакал“.

В политиката, господин Памукчиев, важна е маскировката, а не същността. Кой ти ебава днес същността. Труман, който е голям коцкар, женкар, политик и банкер, притежава едно ценно качество — той е дипломат. Аз съм следил кариерата на всички американски политици от времето на Георг Вашингтон — по книгите и вестниците, разбира се. Не в Америка, където сигурно бих променил мнението си за тях. И бих видял, че този президент Рузвелт е едно еврейско семселе, едно юдейско копеле, което влиза в световната война само за да спаси евреите. За нищо друго. Америка нямаше интерес да воюва, както Русия в 1914 година. Цар Николай хвърли Русия във войната. Русия имаше всичко. Не й трябваше нищо. Тя можеше тогава, както Швеция и Швейцария, да стои настрана, да продава храна и да трупа милиарди. И не в пари, а в злато. Цар Николай се оказа най-глупавият руски император след Александър II.

— Как след Александър II, господин Буров? Той е велик император за мене.

— За тебе да, но не и за мене, господин Памукчиев. И забележете, сега започвам да Ви говоря на „ти“, защото Вие ми оспорвате едно нещо, в което аз вярвам и съм напълно сигурен, защото съм водил държавната външна политика на България пет години и съм бил на върха на властта. Защо казвам, че е прост този император на Русия? Защото в 1862 година, той продава Аляска на Америка. На Щатите. Продава къс от Русия, къс от снагата на една велика империя, която ни е спасила, но която може да диктува волята си на света. Всеки голям политик, господин Памукчиев, като голям дипломат, гледа на световната политика като на свое бойно поле, на свое дело. Русия е можела да вземе Канада, защото е имала сили за това, но не го е направила. Можела е да се настани и по на юг, примерно в Калифорния, имала е и флота, и сили, но не го е сторила.

А това говедо, това чучело, този глупак Александър II да вземе да продаде Аляска, със златните й залежи. Бе, животно. Бе, диване. Иди там, виж какво продаваш, и тогава дигай цената, щом ще го продаваш. А той го е дал на безценица. Ето защо, господин Памукчиев, аз Ви казвам — в световната политика могат да се месят и да оценяват само големите политици, лъвовете като Рузвелт, като Сталин, като Чърчил — тримата най-големи политици на нашето време.

— А кои бяха тримата най-големи политици на Вашето време, господин Буров?

— Моето време, когато аз бях министър на външните работи през 1926–1931 година, нямаше големи политици. И не защото не ги е имало, а защото не можеха да се проявят. Големият политик се проявява само в бурни години и бурни времена. Войната е бурно време. Световните политици се показват именно тогава. За мене Хитлер е гений. Зъл гений, но гений. Защото той създаде от нищото нещо, създаде един култ, една империя, една армия и раздруса устоите на света и световната политика. След сто години историците ще му признаят много заслуги. И ще забравят онова, което той е сторил като зло. Защото хората имат къса памет.

Всеки, който не поглежда към политиката е добър за политиците. Всеки, който поглежда към паницата им е вреден за тях. И те го убиват. През септември 1923 година вие, комунистите, погледнахте към нашата паница и ние ви стоварихме един в мутрата, да не си навирате гагите там. Сега ние погледнахме към нашата паница и вие ни друснахте по един в мордата, да не поглеждаме там. И с право. Никой не обича да му гледат в гащите, в полата и паницата.

Жената си крие лалето, за да му придаде по-голяма цена. Мъжът си показва керестето — за да му придаде по-голяма цена. Глупак. Той не знае, че големият хуй и през потурите си личи. И веднага се усеща кой влачи остро копие и кой клюмнал минзухар…

Та казвам аз, господин Памукчиев, политиката има свой неотменими закони. И колкото по-млад ги научиш, по-лесно ще се издигнеш и няма да повтаряш грешките на по-големите, на умните. Стамболийски щеше да управлява и сега, ако не бе неговият навик да поглежда в нашите паници. На банкерите. На чифликчиите. На наемодателите, като Кочо Хаджикалчов.

Този Кочо Хаджикалчов бе намерил цар Фердинанд във Виена. И не в едно кабаре, както дрънкате във вашите глупави вестници (вчера четох нещо такова), а в имението на баща му. В Пуста-Мазош (Пусто поле) в Унгария. Там го е видял за първи път на езда — на кон. Хубав. Млад. Весел. Любезен. Вие неправилно описвате Фердинанд, господин Памукчиев. Той беше хубаво момче когато дойде в България през лятото на 1887 година. Аз бях там с баща си — в Лом, на пристанището. Там го посрещахме. Гледах княза и му се дивях. Бе висок, хубав младеж. До него майка му — хубава, млада, засмяна.

Тя бе истинска французойка, господин Памукчиев, и правеше политика с фустата си, а синът й — с ума си. Цар Фердинанд бе най-умният български държавник от 1887 до 1912 година. Това не може да му се отрече.

Сега, като ме слушате, Вие си казвате, господин Памукчиев: „Какви ги дрънка този дърт глупак Буров, какви ги приказва.“ Така ли е? Така е. Не го отричайте. Аз чета по очите Ви. Нали е така?

— Да. Така е.

— Ясно. Значи, не съм се излъгал. Все още мога да гадая по очите и усмивките на хората. Фердинанд прие трона в 1887 година от ръцете на Стамболов и го направи свой министър-председател и свой помощник, съветник, учител, възпитател. Забележете, възпитател. И Стамболов, говедото, повярва, че князът е по-глупав от него щом го кани за учител и възпитател. И започна да му дава съвети. Днес един, утре друг.

Днес му праща млади жени, нали е ергенче, утре му проводи булката на някой чиновник, която иска пари и дрехи. Фердинанд се забавлява, а Стамболов през това време се разправя с русофилите. Бие ги, гони ги, требе ги. Насилва жените им, насилва децата им, гази Търновската конституция като луда крава телето си, както казват нашите селяни, и управлява.

Царят през това време го гледа и му се смее на ума. Той бе потомствен принц. Син на князе, на херцози, внук на един френски крал.

Кралица Виктория му бе „Танти Виктори“ — леля Виктория. Неговият чичо й бе съпруг.

Та този ли Фердинанд няма да излъже, да преметне Стефан Стамболов, той ли? (Смее се ехидно, взема чашата с вино и пие с наслада).

Аз му бях занесъл три бутилки асеновградско, маврудско вино, малага и една луканка. Ядеше само по едно резенче и на разговор пиеше само по една чаша вино, не повече. Друга част оставяше за вечерта, когато продължавахме нашите разговори. Защото без чаша вино той не бе в настроение.

— Има велика мъдрост в чашата вино — казваше ми той. Селянинът има бъчва вино в мазето си, но отива в кръчмата като в клуб — да послуша новините, да се види с приятелите си, да побъбри с тях. Защото човек като мене, който цял живот е говорил с хората, иде се пръсне като парен котел, ако не говори, ако не изпразва акумулатора. Хората, надарени да говорят, трябва да говорят, господин Памукчиев. Защото говоренето, това е също така изблик на ум и на енергия, както електричеството. То трябва да се изпразва. И то навреме. Затова аз обичам да говоря. Желанието ми е да остана поне като приятен събеседник, а това е най-хубавото нещо на този свят. Да говориш, да поучаваш, да кажеш това, което знаеш. Каква полза да го погребеш?

— Господин Буров, Вие говорехте за Фердинанд като държавник.

— Не само като държавник, а и като психолог. Той, казах го вече, разбра що за говедо е Стамболов. Умен, но не много. Лаком премного. А такива хора най-лесно падат в клопката. Остави Стамболов да се налапа с гори, с ливади, с банки, с имоти, с пари и му тласна в ръце сопата. „На, бий. Аз се боя от Русия.“ А той не се боеше от никого. Защото зад него беше Англия, Германия. Беше Австро-Унгария, която го прати в България. Стамболов го удари по жени. Всеки политик, като се наяде, започва да си спомня за младостта и да съжалява, че не е юркал всички хубави жени. И си въобразява, че ще успее. И почва да лудува. Полудя и Стамболов. И още повече се разлакоми. Той завзе чифлика на Чобан-Генови, завзе чифлика на Олматарски, настани се в Оряховското село Бутан, Гложене, навря се там в чифлиците на село Селановци. Той нямаше мярка. Нямаше насищане. Сетне, през 1892 година, започна да вилней из Добруджа и взе осем чифлика от Бутански, Провадалийски, Гайтаневски и Ючормански. Фердинанд си седеше в двореца и само му гледаше сеира. „Лапай, лапай, иде ти краят.“ Умори зетя му — военния министър Сава Муткуров — и постави за военен министър полковник Рачо Петров. Добре. Философски погледнато, нищо особено. Но иначе погледнато — това бе преврат. Постът на военния министър е най-важният пост. Това е ключов пост. Върховна власт, на върховни права и сили. Неотменим закон в политиката е, че който държи военното министерство, той държи всичко.

Вие, комунистите, господин Памукчиев, излязохте големи дяволи. Признавам го. Сложихте на 9 септември за министър на войната едно чучело, един глупак — Дамян Велчев, а го командувахте чрез маршал Толбухин и чрез помощник-военните министри. Знам ви игрите. Следя ви ходовете и виждам, че са гениални ходове. Но те не са ваше изобретение. Не. Те са ходове на чичко ви Сталинчо, да го туря на майка му грузинска. Той ги измисля тези велики игри и успява чрез тях. Помня и съм следил с най-голям интерес някога битките му с Лео Троцки. Аз познавах добре Лео Троцки, лично. През 1912 година той дойде тук, в България, като кореспондент на един швейцарски вестник. Беше голям ум. Голям журналист. Голям кореспондент. Имаше дар-слово на вития, на пророк Йеремия. Само вашият кумир — Георги Кирков — би могъл да се сравни с него и да излезе срещу него. Никой друг.

Идва и се представя — Лео Троцки, Ешкенази — и започва визити на всички богати еврейски къщи. Той бе чаровен като събеседник. Той бе гений. Това не може да му се отрече. И Сталин го събори. Катурна го. Като изгониха Лео Троцки от Русия, през 1927 година аз казах на Андрей Ляпчев:

— В Русия става нещо велико. Идва нов гений.

— Защо? — пита ме той.

А аз му казвам:

— Еврейските болшевичета в Русия си намериха майстора. Този грузинец ще им ебе майката до един.

Ляпчев ме гледа и мига. Той не разбираше от дълбоката, световна политика. Той разбираше само от българската политика.

Тогава аз отидох при едни руски генерали от щаба на генерал Врангел, на Кутепов, на Деникин, които живееха на квартира в дома на Иван Евстатиев Гешов, на „Царя“, до къщата на Моллови. И поговорих с тях. Те бяха много разтревожени.

— Какво има? — питам ги. — Какво е станало?

Те ми подават вестник „Правда“. Получаваха го тайно, по техни си канали. И ми дадоха да чета изложението на Сталин против Троцки — едно умно и сериозно изложение. Умно измислено, умно написано, умно отпечатано, с мярка.

В живота, в печата, в политиката, господин Памукчиев, мярката е велико нещо. Всяко нещо, казано с мярка, хваща дикиш. Всяко нещо, казано с нервен, раздразнителен тон отблъсква. А Сталин говореше спокойно. Много спокойно. И това негово спокойствие беше изплашило генералите. Зад това спокойствие те бяха видели Русия. Русия — могъща и страшна за света. И го видяха не само те. Видя го светът.

Сталин през 1927 година — десет години след революцията — пръв показа силата на Русия. И изплаши света. Ако сте чели, господин Памукчиев, макар и млад, нещо за натиска „Кърдзон“, за аферата „Кърдзон“, за заплахата „Кърдзон“. Тя стана именно тогава — през 1927–28 година. Англия се уплаши. Тя разчиташе на Троцки. На еврейчетата. Те да провалят революцията в Русия. Защото те бяха възпитаници на Западна Европа, бяха живели в Швеция, Швейцария, Германия, Австрия и познаваха европейската демокрация. И си въобразяваха до един, че ще оправят Русия с демокрация. Глупава илюзия. Светът се управлява открай време или със сурова диктатура или с демагогска демокрация. Няма демокрация, където няма пари. Няма демокрация, където няма колонии. Няма демокрация, където няма да ти тече отвън, от чужди джобове и каси.

Англия и Франция се перчеха с демокрация, защото имаха колонии. Германия също се перчеше с демокрация до 1914 година, докато имаше колонии.

В парламента, в Райхстага, в Берлин, аз съм виждал да заседават социалисти и юнкери от Прусия. Август Бебел пееше там… Но след това песента му секна. Избиха хората му. Защо? Защото колониите не носят вече нищо. И се мина към диктатурата.

Защо в България никога не е имало демокрация? Защото никога не сме имали помощи от никъде. Без пари и колонии няма демокрация. Това са тъжни неща, но са истина.

Англия ще загуби силата си тогава, когато загуби колониите си.

Русия е страшна за това, защото остана цяла. И геният на Ленин е именно в това, че той запази цяла империята. Велика победа, на един велик (макар и омразен за мене) човек. Да, омразен. Той и чичко ти Сталин ме докараха тук, в Дряново, а не вие, с вашите милиционерчета.

Да, те двамата. Световната политика на Англия се крепи на колониите. Когато аз бях момче, през 1887 година, когато посрещнах Фердинанд в Лом, с баща си, видях как баща ми даде сто наполеона в касата на княза. Носеше я хофмаршалът граф Бурболон. Това бе уж за „Червения кръст“. Княгиня Клементина бе една от най-важните основателки на Червения кръст в света. Баща ми даде тези пари, а аз го попитах:

— Тате, защо ги даде? Това са много пари.

А той ми каза тогава:

— За да получиш после, трябва да дадеш сега. Но първо ти да дадеш. Запомни това.

И аз го запомних.

И Ленин през 1917 година даде първи — даде три декрета, та ни еба майката, а после обра каймака. Разложи всичките ни армии и те, армиите, решиха изхода на войната. Англия мислеше да води още пет години война в Русия. Не изкара и пет месеца и нейната армия се разбунтува. И тя си я върна обратно в Гърция.

Висшата политика, господин Памукчиев, иска три неща: пари, шанс и ум. Огромен ум. Ум, който да движи света.

— Кои са световните политици, които са движили света?

— Света го движат не политиците, а парите. Политиците са били само щурманите на параходите. Параход без платна, без вятър, без пара, без бензин не върви. Това са парите. Параход без шанс също не върви. Извие се ураган, потопи го и край.

Трябва съчетание на ума, на шанса и на парите.

Ленин нямаше много пари макар че не беше съвсем без пари — руските банки не бяха съвсем празни. Те бяха богати банки. Ленин нямаше голям шанс, като Сталин. Раниха го рано.

— Как разбрахте вие това?

— Та ние лягахме и ставахме със съветските новини. Имахме си хора, които ни ги носеха. Ние се надявахме до 1940 година Русия да падне.

— А кога разбрахте, че няма да падне?

— Лично аз го разбрах през 1927 година, когато Сталин изгони Троцки. Троцки бе някога военен министър в Русия. И имаше сила и власт да събори Сталин, но не успя. Сталин излезе по-умен от него и го повали. Още тогава разбрах, че Русия ще се закрепи.

— А защо казахте: „До 1940 година“?

— Когато Русия си взе Бесарабия от Румъния и омаломощи Румъния, та си взехме и ние Добруджа. Ето че Ленин и чичко Сталин са работили и за нашата кауза. Тези влашори създадоха най-закръглената държава на света. Бразилия не е по-закръглена от Румъния. Ха сега де. Четири милионната влашка държавица в 1919 година стана „Румъния Маре“ (Велика Румъния).

През 1926 година, вече като министър на външните работи в кабинета на Ляпчев, аз отидох на заседание на Обществото на народите в Женева.

Отседнах в по-разкошен хотел от хотела на Титулеску, поръчах си по-разкошен костюм от неговия. Той бе франт, конте, фанфарон, но умен фанфарон. И му се представих.

Тогава змей го либеше него. Беше главатар на мафията на краля. Два пъти става председател на Обществото на народите (по-точно — на неговите финансови комисии, които даваха парите и помощите на света).

Погледна ме той и попита на френски:

— Вие ли сменихте господина Калфова?

— Йес, сър — отговорих му аз иронично, на английски.

Той бе полиглот. Знаеше двайсет езика. В това число и български. Но аз му заговорих напук на английски. И той ми каза тогава:

— Вие, българите, господин Буров, макар и победени, макар и разорени от войната, създавате тревоги и трудности на моето правителство, на моя народ.

— Как ги създаваме? — попитах го аз.

А той ми казва:

— Създавате там някаква си Добруджанска революционна организация. Ромулес Войнеску ми докладва вече. Включвате в нея и комунисти, като Дочо Михайлов и Димитър — Доктора. Знам бюлетините, чета ги всеки ден. Вие създавате чети. Организирате набези откъм Русе и Варна. Откъм Разград и Кеманлар.

Представяте ли си, господин Памукчиев, той познаваше цялата ни северна граница, с градчетата и селцата. Това ме порази тогава. Този човек, който представляваше „Румъния Маре“ (Велика Румъния) в Женева, живееше само за нея, за Велика Румъния. И дума не даваше да се спомене за реванш, за връщане на „колониите“ — защото по същество и Банат, и Трансилвания, и Добруджа, и Бесарабия бяха колонии на Румъния и тя наричаше своите заселници — румънци там „колонисти“.

Аз му отговорих.

— Господин Титулеску, — говорех му вече на румънски — Вие напразно си въобразявате, че ще стреснете някого, че ще ни уплашите. Вие сте оградени отвред с врагове, които сте ограбили жестоко. И сте им взели най-хубавите провинции. Но не от България се плашете. Не и от Унгария.

— А от кого? — попита ме той разтревожен.

— Знаете от кого.

— Моля Ви, кажете ми от кого?

— От Червената мечка. Защото заиграе ли откъм Север, ще заиграем и ние, от юг. Но не заиграе ли тя, няма да заиграе никой. Ето това е вашият враг. А не ние, българите, с нашите чети. България, казах, сега е пълна с чети. Но не падаме. Ние сме си на власт. Няма да падне и Добруджа от нашите чети. Бъдете спокоен. Чети власт не свалят. Свалят я империи. А имате нещастието да бъдете гръб до гръб, дупе до дупе с най-великата империя на света. Като ви го отпере, ще ви пръсне зъмбата. И няма да се чува, няма да се вижда повече имението на хер Титулеску в Брашовско, в Добричко, в Банат.

Така му казах и го оставих сам.

България за пет години — от 1926 до 1931 година не получи от Обществото на народите нищо. Абсолютно нищо. Даже не ни отбелязваха в своя си бюлетин. Искаха само репарациите си. Искаха. Искаха и ние плащахме. Плащахме, докато се разорихме. И Ляпчев каза тогава: „Бюджетът на България се крепи на черупката на яйцето.“ Титулеску, Бриан — двамата приятели ни ебаваха майката по всички линии. Румъния и Франция, Югославия и Англия ни душаха. Душаха ни като зверове. Не ни правеха отсрочки на дълговете. Ние се задушавахме. Титулеску ми каза един ден:

— Господин Буров, вие не платихте тратите, не плащате лихвите, не давате нищо. Защо така? Или се надявате на прошка? Няма прошка, запомнете го. Вие ще трябва да паднете на колене, да се кланяте и чак тогава ще видим.

— Господин Титулеску — отговорих му аз — ние ще умрем. Ще пукнем от глад, но няма да се кланяме на чучела като Вас. Вие сте евнух. Вие сте недоносче. Вие не заслужавате да представлявате себе си, а представлявате Румъния Маре. Това е парадокс на историята.

Той ме гледаше като пукал, мигаше и мълчеше. Бе наистина евнух. Жена не бе виждал, като Николай Лилиев.

— Господин Буров, аз мислех, че в политиката има само дипломатически разговори и любезни думи. Вие ме смайвате с това, което сте говорили с Титулеску.

— Политиката, мило момче, има всичко — и сопа, и цепеница, и убийство из засада, и любезни думи, и мръсни, цинични разговори като тези. Аз мразя властите. Мразя ги като чума. Това гадна, долна язва. Става дума за хора като Титулеску, като връх на властниците. Народът винаги си е добър и е стадо овце. Няма защо да го крием. Той пасе, той дава вълна, кожи, мляко, агънца и Титулеску говори от негово име. Аз, като политик, изучавах психиката на властника-победител. Той е страшен. И Пашич — сръбският вожд, и Титулеску, и Братиану, и Папастратос, и Венизелос — всички бяха от един дол дренки. Когато съдиха генерал Гунарис в Гърция, защото загубил войната с Турция, с Кемал паша, аз казах на Титулеску в Букурещ (бях там на гости):

— Господин Титулеску, пазете се да не съдят и Вас някой ден.

— Защо?

— Защото и вие не мерите яйцето на дупето си, когато го лапате цяло. Нали знаете приказката за пуяка, който го хранели с цели орехи. Дават му малки орехчета, за да не се задави или задъни…

Не ме разбра.

През 1925 година, когато гръцкият генерал Пангалос нападна България, Румъния също струпа войски на северната ни граница.

Всички помислиха, че ще стане като 1913 година. Но аз единствен следях зорко какво прави Русия, какво прави Сталин през това време. Той най-неочаквано, ама най-неочаквано, прати една кавалерийска армия на южната си граница, към Бесарабията…

Този ход го забеляза и цар Борис III. И той следеше събитията в Румъния и в Русия чрез верни свои хора. Това е неизбежно. И е нужно.

От Букурещ се сепнаха. Изплашиха се, защото Русия винаги е била страшна с огромните си размери и с огромните си армии.

Всеки държи сметка за това. Така през 1925 година, господин Памукчиев, Сталин си е направил сметката. „Аз няма да позволя на влашорите от Букурещ да нападнат България. Тя си е моя. Тя си е наш контингент, наше завоевание, наша страна. Наш народ… Румъния е противна с лакомията си. Следователно, ще я държим за юздата“.

Великият политик, господин Памукчиев, мисли сто години напред. Посредственият — ден за ден. И това е разликата между политиците.

Русия през 1925 година не се интересуваше кой е начело на властта — Цанков ли, Вълков ли, Ляпчев ли. Тя гледаше голямото, гледаше България.

И като видях тук, в София, Червената армия през септември, аз си рекох: „Този дърт грузинец пак успя. Каквото бе намислил — то стана.“ И ми дойде на ума за 1925 година.

И понеже говорихме одеве за Стамболов, той я караше „ден да мине“. Не бе дълбок политик. Не мислеше за векове.

Висшата политика, господин Памукчиев, е била чужда и на Цар Освободителя. Връщам се на тази тема — за Аляска. Ако той не бе продал Аляска, Русия щеше да има още по-голяма сила и тяжест. Този император се оказа добър за нас, българите, но вреден за Русия. Той изпусна питомното в Аляска, да гони дивото в Турция. Е, вярно, победи Турция, но на зелената маса изгуби три четвърти от завоюваното.

Спечели само Бесарабия. Но пък се скара с Румъния. А румънците не забравиха това. И през 1919 година взеха Бесарабия, но и те не я харесаха. През 1940 година Русия си възвърна Бесарабия. Ние си взехме Южна Добруджа и в София взеха да идват руски книги и вестник „Известия“. Аз се абонирах за него. Четях го внимателно. И разбрах, че тази империя е страшна въпреки кусурите си.

— Къде виждате кусурите й, господин Буров?

(Мисли дълго).

— Аз не вярвам в колективизма, нито пък в съзнанието на човека при общата работа. Има индивидуална работа. Има лична сметка. Личен интерес. Ето, аз така разбирам нещата. Човек има една глава — да мисли, една уста — да яде. Човек е създаден да бъде сам, сам господар на нивата си, на труда си. Сам. А вие, комунистите, вярвате в общото, в колективизма. Аз не вярвам. И го намирам за противоестествено. Човек живее за себе си, а не за другите.

— Така мислите Вие, господин Буров, защото така ви изнася на вас и така са ви възпитавали пет милиона години. Човек се превива, Вие сам го казвате, и се превъзпитава.

— Казах, че се превъзпитава за дребното — да яде, да спи, да не хърка, да не пърди на обществено място като кон, а да се държи прилично. Но никой не го възпитава как да прави оназ работа, как да си пробива път в живота. Това с възпитание не става. То е в природата на човека. Той с него се ражда, както вълка — да яде месо, а агнето — да пасе трева.

— Хората се превъзпитават, господин Буров.

— Глупости. Празна вяра на празни хора. Хората не се променят. Не се превъзпитават. Те само чистят мъничките, сухи клонки по стъблото на вековния дъб, а големите клони и дънера си остават същите. Аз не мога да приема, че ще успеете да превъзпитате човека в колективизъм. Не. Човек търси помощ от другите когато е хилав, слаб или болен. Иначе всеки сам си работи. Зависи как работи. Аз в моята банка, плащах на чиновниците си тройно по-високи заплати отколкото те биха получили в Българската народна банка, а те ми даваха петорно повече работа от държавните чиновници. Аз подбирах моите чиновници от Свищовската търговска гимназия и от Свободния университет. Аз знам да подбирам хората си. И не греша.

Ако вие, комунистите, не промените психиката на хората, вие сте загубени.

— Как може да стане това според Вас?

— Ваша си грижа. Ваша си работа. Когато бях в банката си, аз знаех какво трябва да се направи. И го правех. Отивах през юни месец в Свищов. Отсядах у приятели или у директора на Свищовската търговска гимназия. И го питах: „Кажете ми кои са най-честните, най-работливите и най-способните момчета — абитуриенти?“ Той ми ги посочваше. Аз пак му повтарях: „Но искам най-честните, най-способните, най-трудолюбивите. Хора с размах, от добри семейства.“

Защото семейството е велика сила при възпитанието на човека.

Той ми даваше имената им. Аз ги вземах и давах списъка им на моите агенти от банковото разузнаване. Да отидат по родните им места и да ги проучат до дъно, до корен. Те се връщаха и ми даваха докладите си.

Прочитах ги и казвах: „Този, този и този да се вземат в банката, с тройна заплата, а този, този и този да се пратят да следват в Полицейската школа в Германия, Италия, Франция или Англия“. Те също ми трябваха.

Ватикана, господин Памукчиев, е имала и има два свои университета, под различни фирми и имена. В единия от тях, крехки и набожни момчета четат и пеят „Осанна вишни“, а в другия се учат да стрелят, да убиват, като разузнавачи на католическите банки в света. Ватикана има най-много банки в света. Това да го знаете от мен. Най-много. Повече от Щатските банки взети заедно. Но понеже в света никой не казва тази банка е католическа, тази протестантска, тази арабска, персийска, а се казва банка, всичко се забулва в тайна.

Та, кажете ми, господин Памукчиев, щях ли да работя аз така, да ходя в Свищов да ме ядат дървениците, ако нямах личен интерес. Ако не работех за себе си.

— Ние ще превъзпитаме хората!

— Глупости.

— Защо да са глупости?

— Защото е глупост да се мисли, че човек се превъзпитава, когато го няма в него вътре хубавото, ценното качество на трудолюбеца.

— Ще го създадем…

— Още една глупост.

— Ще впрегнем училищата… Университета.

— Трета висша глупост. Човек се създава в семейството.

— И в училището.

— Четвърта глупост, господин Памукчиев. Не говорете повече. Падате ми в очите. Вие досега не спорехте с мене, сега започвате да дрънкате глупости. Защо?

— Защото не вярвате във възпитанието.

— Вярвам, но възпитанието започва в семейството. Детето на пияницата гледа вкъщи ужаси — бой, плач, кавги, упреци, баща му повръща в леглото… И то се отвращава. Така бащата възпитава детето си 99 на сто да не пие. Да се отвращава от алкохола.

Но когато крехкото детенце, това нежно мило създание, вижда на масата хубавата, ухилена бутилчица с ликьор и близне от него, то се усмихва. Той му се услажда. И посяга втори път. Майчето му, милото му майче, през това време си шета из кухнята и пее романси „О, върни се, върни“. Друса заобленото дупе, друса белите цици и се заплесва с мъжа си или с любовника си. През това време, казвам, детенцето посяга трети път към ликьора. И пак сръбва… Харесва му още повече. И в съзнанието на това крехко дете, господин Памукчиев, завинаги остава вкуса на ликьора.

Ето, ето коренът на злото. Ето откъде идват пиячите. От семейството. Ако в семейството няма ликьор, няма вино, няма ракия, детето няма да има тези усещания.

И ако то се възпитава правилно — както в Итън колеж в Англия, няма да стане пияница.

— Но Цезар е пил… Цар Борис е пил… Чърчил и сега пие. И то много…

— Аз не казвам, че Чърчил не пие. Пие. Защото майка му е била курветината на Лондон, баща му — мултимилионерът на Грейд Британик си е гледал милионите, а него са го възпитавали слугините. Това е Чърчил.

Но Петко Каравелов не пиеше, знам това. Иван Евстатиев Гешов не пиеше, знам това. Първият умря през 1903, а вторият — през 1924 година. Те не слагаха капка. Аз съм бил в домовете им.

Преди Балканската война отидохме в Копривщица. Там беше и Димчо Дебелянов, поетът. Хубав човек беше. Добра, нежна душа. И сега плача за него. Велик българин е той. Сам отиде на фронта и загина. А беше тук чиновник. Можеше да остане, като Димчо Казасов, и да си живурка. Не, отиде на фронта. Димчо Казасчето се престори на болен от туберкулоза и остана в София. Даже го пратиха в Швейцария да се лекува, а Димчо замина за фронта доброволец…

Та, казвам, отидохме в Копривщица и там видях майката на Бенковски. Седнала пред къщата си, седи и мисли нещо. Ние, млади хора, се приближихме до нея със свалени шапки. Тя се почуди. Иван Евстатиев Гешов ни водеше. Той падна на колене, взе ръката ши я целуна. После видях сълзи в очите му. Заплаках и аз… Заплакахме всички. Защото тази жена бе родила един от най-великите синове на България.

Тя и майката на Ботев, майката на Левски, майката на Хаджи Димитър, майката на Стефан Караджа.

Ето, тази българка бе възпитала своя син. И той умря за България. Но не е кусвал капка алкохол… Така е, господин Памукчиев. В семейството си тази жена не е държала алкохол. И създава един велик герой…

Къде се учат, господин Памукчиев, момчетата да пушат? В кенефите на гимназиите. Срам. Позор. Утрешният премиер, президент или директор на банка пропушва в кенефа, при говната (плюе), и искате, господин Памукчиев, да ми кажете, че училището възпитава.

Възпитава, когато учителите и директорът не пушат. Пуши ли един от тях — край. Възпитанието пропада.

Човек се възпитава от лични примери — на майката, на бащата, на дядото, на бабата, а след това на учителя. Кой учител днес не пуши? Единици.

Аз, когато подбирах моите чиновници от Свищовската търговска гимназия, ги подбирах да не пият, да не пушат. Курвари могат да бъдат, но не пияници и пушачи.

Защото един пушач през работното си време, за осем часа, изпушва по 20 цигари. Всяка цигара се пуши за десет минути. Това са двеста минути или три часа и половина. Нека изпуши десет цигари. Това са сто минути — час и половина. Боже мой. Че за час и половина добрият чиновник ще отхвърли работа за милиони…

Ето защо аз възпитавах моите чиновници така, че да не пушат. В банката си аз не пушех пред тях. Никога… Щом искаш работа — сам дай пример за дисциплина. Чиновникът има особена психика, господин Памукчиев. Той по принцип е лентяй, нагаждач, мижитурка, мръсник и подлец. Той, като поробен човек, като командван човек, е нула като личност.

Ако пък е началник, усвоява всичко ниско и лошо. Пие му се, краде му се, лъже му се, унизява подчинените си!

Има чиновници, които не дават на другите около тях да дишат.

Е, добре, господин Памукчиев, вие ще превърнете 90 на сто от хората в държавни чиновници. Как ще ги превъзпитате тези говеда? Как?

В Русе някога имаше една голяма фирма търговци — „Братя Бъклови“. Търгуваха с цял свят. Те подбираха своите чиновници измежду русенци. Други не приемаха. Но ги подбираха лично, по родове.

— Знаеха ли всички родове?

— Знаеха дори корените на тези родове. И техните чиновници издигнаха фирмата. Защото работеха по за двама.

Защо никой не обичаше Никола Обретенов в Русе? Защото бе мързелив пенсионер и стана лентяй…

Парите покваряват дребния човек и извисяват големия. Те не развалят човека. Парата дава сила и кураж. Развалят само слабоватия, хилав човек, със слаб морал. Това е истината.

Възпитава и скромността.

Брей, много говорихме този ден, бе. Вие ме накарахте да изкажа всичко, което знам, но това ме радва. Аз изпразвам акумулатора, само дето винцето трябва да се пести. Няма по-хубаво вино от станимашкото. Пил съм виното на Аристидес-Чорбаджака и съм го изнасял в Америка. Той е стар ерген. Живее на горния край на Станимака, със сестра си, стара мома, много хубаво готви и работи за петима. Те, двамата, знаят тайната на малагата, бият испанците и печелят златни ордени за това вино. Ах, да има само една чаша от него, това ми стига. Но няма. И няма да има.

Аз му обещах да отида до Асеновград и да донеса. Но като въздържател, не мога да го оценя като него.

Буров тогава каза:

— Вие, въздържателите, господин Памукчиев, сте като светиите — ебе ви се, но не смеете, краде ви се, но не рискувате, да не си навредите на реномето. Веднъж се живее на този свят. А живот без чаша вино не е живот. Ставаш тревопасно. Виното, с мярка взето, е балсам за душата, еликсир за сърцето и стимулатор за туй-онуй.

За всичко трябва да се плаща в този живот. Пиеш чаша вино в кръчмата — плащаш. Вземеш едно кебапче в ресторанта — плащаш. Боднеш тук-таме нещо — плати си честно. Всяко удоволствие се заплаща. И колкото по-честно плащаш, повече ще те търсят за партньор.

Така е и в търговията. Съветска Русия бе най-честният търговски партньор на света. Тя плащаше честно, само едно не плащаше — старите борчове на Англия, Франция и Америка. И затова те в 1918 година й обявиха война.

Но тя им плати добре и мене ме докара тука, да пия по чашка винце. Не повече. Чух, че щели да го забранят. Ако това стане, мене ще ме порежат. Защото аз без вино не мога.

— Значи, зле са Ви възпитавали вкъщи.

— Не. Майка ми ме биеше през ръцете, като ме види, че посягам към чашката. Аз пък се ожесточих. И това е лошо възпитание, да биеш детето. Детето и жената не се бият никога. Те само се галят и се носят на ръце.

Ето защо, аз казвам — искам да умра два дена преди жена си. Защото мъж без жена пет пари не струва. Мъжът е жалък като вдовец и самотник. Жената го крепи и го поддържа. Без жена светът би пропаднал. Ето защо, аз съм щастлив, че е жива и здрава жена ми.

— Исках да Ви кажа одеве и това, господин Памукчиев, че светът би бил по-добър, ако начело му стояха жените. Не всички от тях, но поне 99 на сто. Те поне не пият. И са по-разумни и по-сдържани от нас, мъжете. Всичко правят със сметка и с мярка. А докато едни управници не се научат да живеят със сметка и с мярка, няма да се оправят нито те, нито държавите им. Защо болшевиките през 1917–1919 година ни изплашиха нас, банкерите? С какво мислите? Със скромността си. Те бяха скромни държавници. А това е страшно за развратните, разплути мъже. Аз и сега, като видя Сталин с рубашката и с ботушите, без ордени, без пагони, се плаша от него. Като го гледам с униформата, по-малко се плаша.

Преди, с рубашката и с ботушите, с напъхани в тях панталони, той бе по-страшен. Това говореше, че е надживял суетата. Държавник, надживял суетата, е тройно по-силен и по-опасен за враговете си. Пази боже от суетни началници и управници.

Аз познавах хора като Уилсън, като Клемансо, които идваха в Женева без охрана. А румънският чокоин Титулеску — влачеше двеста души охрана, крал Александър Сръбски — триста души, и пак го убиха в Марсилия. Не охраната пази държавника, а нещо друго. И като го разбере, влиза в историята.

— Приказваме за демокрация, за работа, за свобода. Демокрацията е голям лукс, господин Памукчиев. Много голям лукс. Тя, демокрацията, е цвете, което вирее само на богата, плодородна почва. Не на камънак, не на пущинак. Демокрация в Африка няма. Пустинята ражда пясъци и камъни. Тя не ражда хляб.

Демокрацията расте при хляба. Има демокрация там, дето хлябът е по-мек и по-дебел — като в Англия и Франция, в Америка и Чехословакия (до 1930-та година).

— Защо слагате демокрацията в Чехия до 1930 година?

— Защото Чехия, Чехословакия, това бе едно щастливо дете на фортуната. Чехия създаде индустрия с помощта на Австро-Унгария. Тя успя да забогатее. А там, където има кесия пълна със злато, има и демокрация. Създават, се партии.

— Богатият ли ги създава?

— Богатият. Той разрешава на бедния да си създаде и той една партийка като вашата, комунистическа партийка. До 1917 година тя бе само две-три хиляди души. След това набъбна, нарасна и през 1919 година, на изборите, взе над 40 мандата. Вкара цял взвод депутати в парламента. Но след революцията в Русия. Богатият човек търпи съседните нему партии и партийки, за да балансира с тях, като жонгльора. И ако си въобразявате, че ще станете силни и властни без пари, дупе ви лъже. Какво правеше Рим като завладее една държава — първо й взема сина на вожда за заложник, второ — слага ръка на касата на вожда, трето — взема оръжието, четвърто — оставя народът да се управлява сам — по неговите си закони. Да се бие, да се коли — негова си работа. А какво ще направи вожд с вързани ръце, вожд без пари, вожд, чиито син е при римляните — яде и пие със синовете на сенаторите. Има слуги, слугини, има пари в изобилие. Вземат от парите на бащата и му дават да разполага, но от касата на Рим. Той знае, че Рим го учи, Рим го пои и му води матрони. За него Рим става майка. Става касиер. Става банка. А демокрацията иска пълни кесии и пълни банки с пари. Тя не ще вестници. Тя не ще празни приказки.

Петко Рачов Славейков през 1879 година е бил най-големият оратор на света, но не създава партия. Не създава демокрация. Създава я Петко Каравелов, богатият син. Чорбаджийският син. Човекът, зад когото стои зестрата на жена му и капиталът на дедите му, на народа му. Как се създаде нашата Народна партия? Пак така — от богати хора, от хора с много пари. Малко пари правят малко нещо. Многото пари — много нещо. Испания ограби Америка, но не създаде демокрация. Защото Англия й взе и парите, и колониите. И тя създаде демокрация. Вие, младите хора, господин Памукчиев, трябва да четете историята откъм паричната й страна, откъм икономическата й основа. А не от политическите й изводи. Те са глупави и наивни. Те не показват това, което е. Показват Хан Крум, че отсякъл главата на император Никифор, защото не щял мир — „не щеш мир — на ти секира“. Основата е друга — чисто икономическа. Никифор нахлува с огромна войска, опустошава България, ограбва стада, земи, всичко. Влиза в Плиска и задига ханската съкровищница. Взема златото на хана. Крум побеснява. Дига народа. Прави засека на императора и му отсича главата. Взел ли си е златото? Не, разбира се — награбеното се праща веднага в Цариград. То не се носи. То се пренася бързо, светкавично. Крум е водил първата светкавична война в света. Той прави светкавичен удар, защото е нямал друг изход. Трябват му пари. Без пари държава не става. В света големите държави са и големи стопани на златни рудници и златни мини. В България, мина „Злата“ зад Трън стана притежание не на гърци и сърби, а на англичани. Жалко, най-хубавата мина бе тяхна. Защо ние не я взехме — защото онези надушват първо златото, второ — въглищата или петрола, и трето — земята. Земята на България няма злато.

— Не е проучено, господин Буров.

— Проучено е и още как. През 1918–1919 година, докато бяха у нас френските, италианските и английските окупационни сили, какво правеха? Проучваха — за злато, за сребро, за въглища, за нефт. Дупчеха земята. Търсеха, но не намериха нищо. И си отидоха разочаровани. В Сърбия те намериха много мед, а у нас — малко. Тук-таме. И то на отделни гнезда. Ние нямаме залежи от нищо, освен от суров, необработен човешки труд. Трудът, трудовото възпитание на човека, също подлежи на обработка, както диаманта. Който и да е диамант трябва да се шлифова, за да стане по-красив, по-скъп. Трудът на българина, особено на работника, е скъпо платен труд. Той трябва да се шлифова.

— Как?

— Като се въведе германската система на труд.

— Каква е тя?

— Като застанеш на мястото си, да работиш 8 часа като машина. Без засечки. Без приказки. Без отклонения на мисълта. Селянинът защо не става добър работник? Защото на него съзнанието му не е в машината, а на нивата. Той работи гайки или зъбни колела, а мисли за нивката си, за земицата си, за кравката си. Този не става работник. Той трябва да е пролетарий по дух и да знае, че няма нищо друго, освен две ръце и работа, но работа, плащана от друг. Демократично е да се дават права на човека, на селянина, на работника. Но не е демократично човек да не осъзнава и своите задължения. Правата и задълженията на демократичния човек вървят заедно, като два коня, като два вола, впрегнати в една кола.

Петко Каравелов пръв нарежда да се въведат еднакви униформи за всички ученици, във всички средни училища — да няма разлика в облеклата, да има демократичност, т.е. равенство. Българинът все търси равенство, но го няма…

— Защо го няма?

— Защото равенството на света е една фикция. Равенство не е имало и няма да има. Свобода ще има, но равенство няма да има.

— Но коя е причината според Вас?

— Не една, сто хиляди са причините. Трудолюбивият селянин става сутрин в два часа, като баща ти, и отглежда добитък. Отглежда, примерно, крави, волове, бикове, коне, породисти коне. Друг пък спи, мързи го да стане и разчита само на пашата, на пастирлъка си — така отглежда добитък. Изкарва на пазара мършава крава, мършаво теле и не може да го продаде. Пазарът е равенство за всички. Там няма права, няма привилегии. Там има един закон — законът на високото качество. Баща ти, примерно, господин Памукчиев, изкарва един хубав бик и го продава за 6000 лева. Вземе парата, отиде на скарата и викне на скараджията: „Един топъл, бял хляб и десет кебапчета в него.“ Плаща 15 лева, сяда на поляната и яде. Яде и се усмихва. Оня, злощастният хайлазин, виси на пазара, предлага мършавата си крава и чака клиенти. Но клиенти няма. Побеснял, той поглежда насреща и вижда баща ти, че седи на тревата и си нагъва кебапчетата и топлата франзела. Нагъва и си пие винце (взел си е и ока винце за 4 лева), яде, пие и намята ямурлука. Тръгва си към село с пари в джоба, похапнал добре, сръбнал добре и взема симит на децата. Носи ги вкъщи. Носи радост. Носи веселба. Купил е и нещо на майка ви — не може без това. А оня връща мършавата си кравка в селото през нощта, да не го видят хората и казва: „А бе този Христо Памукчиев (нали така се казва баща ти), той е голям мискинин бе… Изяде цял един бял хляб — една франзела, купи си десет кебапчета и не ми даде нито едно. Не е ли мръсник?“ И завистта пламва у него. И у децата му. Животът е много прост наглед, но е много-много сложен в действителност. Работата е в труда. Кой ще възпита един честен и трудолюбив народ?

— Нали казахте, че народът трудно се поддава на възпитание, как ще се възпита?

— Само с лични примери. Когато начело на армията стоят храбри, честни и знаещи офицери. Когато в училищата преподават честни и знаещи учители, когато в селата се сее земеделска просвета от добри и честни агрономи. Защо в България агрономът в село получава колкото един учител? Защо? Та той подсигурява хляба на народа. Той трябва да вземе най-много, но да учи селянина какво да сее и как да работи модерно земята си. А ние създадохме околийски агрономства, с по един калпав агроном-началник и той не мърда от агрономството. Кисне там. Вози се с файтон и задиря писарките. Чиновничеството е проникнало толкова дълбоко в бита ни, че трябват сто години, за да се изкорени. Аз познавам двама-трима банкови директори — агрономи. Те са завършили земеделски науки, като княз Кирил, в град Хале, в Германия. Те водят банките си прекрасно. Водеха ги. Сега и те са като мене, на опашката. В своята работа те са като селяните — работят по 20 часа, опипват всичко, плевят плевелите и берат плодове.

Франко-белгийската банка, Генералната банка, Балканската банка, Кредитната банка — всички тия банки в миналото са имали за директори само хора, минали през Хале, минали през град Табор, Чехия, минали през земеделската наука. Те са подготвяни за директори в малка, безнадеждно бедна страна, със сто на сто земеделско възпитание. България се населяваше от 80 на сто селяни, а 20-те на сто граждани бяха полуселяни.

Егон Карнеги, един немец с чешка кръв (майка му е чехкиня), стана експерт на Балканската банка през 1906 година. Той състави списък на всички минерални извори и курорти на България. Обиколи Черно море. И започна да пропагандира в Чехия, че е най-изгодно да се почива в България, във Варна и в Бургас, че с една десета от парите за Ница ще прекарат сто пъти по-добре в България, на българския бряг. И започна да устройва беседи за красотата на българските курорти. Но не в България, а в Чехия. Създаде чешката колония в София, по подобие на Варна и на Бургас. И той откри още през 1907 две казина и две кабарета във Варна и в Бургас. Никой не ги забелязваше — властта не се интересуваше от тях. Той отвори барове и вариетета — той, банкерът. И докато ние, българите, се усетим, чехът ни го вкара двоен. Той обра каймака. Взеха да идват и средни, и богати чехи на курорт във Варна. Наемаха квартири. Наемаха си файтони и обикаляха по околните села, живееха като крезове. Евтиния до бога. Богатство на месо и на храна — до небесата. Истински райски живот за тях, защото те печелеха парите си в богата, добре платена страна, а ги харчеха в бедна на пари, но богата на добитък и на храни земя. Това е колония за тях. Защо им трябва Африка, когато България им бе до гъза…

И така, чехите първи нахълтаха в нашите курорти и първи изпитаха тяхната сладост. Аз разбрах това много късно. Но какво направих аз? Нищо. Вече всичко бе направено от чеха Егон… Той, с чешкия си дух, с еврейския си нюх (знае се, че чехите са евреите на славянството) намери златната нишка в България и я използува. Той отвори кабарета в София. Негово дело е новото кабаре „Нова Америка“, „Жасмин“, „Лорелай“, „Лорета Брикси“ и „Капернаум“. Кабаре „Капернаум“ на улица „Леге“, с клон на улица „Позитано“, затъмни всички кабарета в България. То отвори клон в Пловдив — кабаре „Ясика Бени“ с италиански капитали. Италианците имат нюх към хубавата стока, хубавата жена, хубавата пара и леката, приятна работа.

Кабарето е доходна работа. В България, господин Памукчиев, демокрацията, за която говорим, се създава трудно, поради липса на пари. Вожд без пари, еби му майката. Който черпи щедро, той създава партия и приятели. Партия се създава на маса, а не на крак. На крак се работи. На маса се мисли, на маса се яде, пие се и се кроят планове. Партия без големи планове става котерия.

Котерия без пари се изражда в терористична организация. Такава стана и ВМРО на Ванче Михайлов. През 1927 година, той, Ванче, уби генерал Протогеров, водача на Охридското крило във ВМРО и с това изкопа пропаст в организацията — тя започна да се самоизтребва. Ванче се затвори в някаква черупка и оттам ръководеше бандата си. Аз казвам сега „банда“, но тогава казвах „организация“. Защото той диктуваше волята си на всички именно чрез своята изродена вече терористична организация наречена „ВРО — Ванче Михайлов“.

Това е истината — Ванче остана без пари и взе да облага с данъци всички търговци, фабриканти, банкери, чиновници.

Те плащаха, защото иначе отвличаха деца, правеха страшни неща. Народът настръхна. Народът онемя. Народът видя, че е безсилен да се бори с тази банда. И поиска помощ от военните. Кимон излезе напред и каза: „Господа банкери, господа фабриканти, господа търговци. Доверете ми се и аз ще ви спася. Аз ще разчистя тази банда“.

Кимон е смел човек. Аз не го обичам, но трябва да му призная, че е умен и смел мъж. Той организира „Звено“. Той създаде нелегалната офицерска организация за преврата и на 19 май изпревари Цанков и взе властта. Ванче Михайлов подкрепяше професор Цанков. На 20 май Цанков бе насрочил конгрес. Искаше той да прави преврат. Кимон му би дузпата, вкара му го двоен и каза: „Шавай сега“.

Цанков онемя. Ванче изчезна от България яко дим.

Заду по света. Тръгна за Америка, защото само там може да се вирее.

Охридското крило на ВМРО като нямаше с кого вече да върви, то залиня, залиня и бавно-бавно се стопи. Но Ванче остана да живее. Той си има пари, има си и организация. Има си и поддръжници в Америка — там живеят над сто хиляди македонски българи. Там имат каса, пари, имат тайна, конспиративна организация ВМРО „Ванче Михайлов“. Тези хора са опасни, защото имат пари. Аз се боя, господин Памукчиев, само от хора с големи амбиции и с много пари, като Ляпчев, като Ванче, като Иван Евстатиев Гешов. Аз не се боя от голтаци. Дадеш му шепа злато и го купуваш. Той се продава, но богатият не се купува, не се продава. Той сам те купува. И те продава. Ако вие, комунистите, станете богати, ще купувате. Ако останете бедни — ще ви купи някой друг. Средно положение няма. Старите българи са имали хубава поговорка — „пара при пара ходи“. Но не многото при малкото, а малкото при многото.

В икономиката има още един велик закон, и то страхотен закон — законът на принадената стойност. Това е суров закон. Не може без него. Маркс, вашият бог Маркс, го показа на света. И светът го разбра. Но светът се промени през 1919–1933 година. Богатите хора започнаха да дават по един комат и на работника. И го спечелиха.

В Чехословакия професор Масарик и Едуард Бенеш задължиха богатите да дават помощи на работниците. Да делят от залъка си и за тях. Същото стана в Англия и Франция. Хитлер реши да прави като тях — той пък взе всички еврейски магазини, кантори, банки и ги раздаде на германците. Взе квартирите и къщите на евреите и ги даде на своята партия. Той експроприира само евреите и си счупи главата. Защото всеки, който се е заел с евреите не е прокопсал, все е загинал, все е пропаднал — те държат парите на света.

Евреинът — банкер, търговец или фабрикант — това е преди всичко психолог. Той познава човека от пръв поглед. И никога не се лъже.

— Защо?

— Защото те си имат вековни тайни, само за тях си, които се предават от поколение на поколение. Те са вековни тайни, каквито тайни са имали древните римляни за военното изкуство, древните халдейци — за звездите, за медицината. Вавилонците са били велики строители — и те, като египтяните, са имали своите тайни в строителството. Търговията е преди всичко психология и прозорливост. Тя не търпи наивници, глупаци и хора, които „я карат през пръсти“. Затова тя се предава по наследство, само между евреите. Те нямат право да стават държавни чиновници, но имат право да отварят банки, фабрики и магазини. И ги отварят. И печелят. И правят пари. А с парите си правят политика. Всеки гледа да има на страната си богатия, а не бедния съюзник. Те, евреите, издигнаха д-р Фаденхехт за професор, за юрист, който през 1906–1907 година води делото за защита на наследството на Евлогий Георгиев и срази генерал Рачо Петров и цялата му адвокатска агентура, мобилизирана да го защитава.

— Защо?

— Защото знаеше повече. Защото бе учил по-старателно. Защото евреинът разчита само на себе си и на способностите си. А не на рода, на имотите си. Той е преди всичко творец на своето благополучие. И аз, колкото и да ги мразя, се уча от тях. Еврейката или евреинът, като идат на Слугинския базар да спазаряват слугинче, отбират най-доброто. Те като че ли разгръщат душата на тези селянчета и хващат най-достойното, най-работливото. Нашият чичо, повлякъл вещицата си, оглежда момичето първо за хубост, дали ще може да го мине някой ден, когато я няма госпожата, а госпожата пък отбира по-кекавото, по-грозното, да не се заплесва мъжът й по нея, слугинята. Еврейката гледа момичето в очите и чете в тях. На този свят най-трудното изкуство е да четеш в очите на човека това, което е той — за какво мисли и за какво го бива. Окото е телескопът към вселената. Човек е една вселена. Опознай я, изучи я и я използвай. Евреите са мъдър народ. Те те опознават с първото виждане. Те те преценяват от първата дума. Затова, ако се залюбиш с някое момиче — еврейче, господин Памукчиев, признавай моментално, на секундата, че си по-глупав от него и по-неподготвен в живота. Евреинът се готви от дете за борба с живота. Ако бащата е търговец — за търговията, ако бащата е банкер — за банкерството, ако е работник — за работник, но работник — баш майстор. Правило за тях е да бъдат първи. Те са съобразителни и бързо маневрират, за разлика от нас, които в решителни мигове мъдруваме и се объркваме, както през 1913 година. Аз като банкер и като министър разучавах психологията на разните народи в света — това бе мое задължение. В Обществото на народите в Женева — като български външен министър наблюдавах всеки свой колега, всеки дипломат с окото на търговец и банкер. И откривах веднага слабостите на всички, но не позволявах да открият моите слабости.

— Как го правехте?

— С такт и усмивка. Усмихвай се, бъди любезен с всички, не се вълнувай, когато те докачат, давай вид, че си богат, силен и нямаш неспокоен сън. Това е много важно. У нас, в България, само поповете, владиците и банкерите знаят тези правила. А ти, понеже сега нагазваш в живота, бъди и предпазлив — когато те ласкаят, и засмян — когато те ругаят.

— Защо?

— Защото няма защо да се тровиш за глупости. В живота, съотношението на нежните към грубите е 1 към хиляда. На работливите към мързеливите — 30 на хиляда. За селата не говоря, там съотношението е 6000 към едно — мързеливите са малко. Но в градовете — а ние сме граждани, един работи, сто лентяйствуват и дават вид, че работят. Когато стана кмет на София, инженер Иван Иванов уволни 2300 души общински чиновници, „бастунджии“, готованци, вкарани там от партизаните на Блока през 1931–1934 година.

Кимон Георгиев предложи инженер Иван Иванов за кмет. Царят се опъна. Той искаше да прави кмет своя учител Андрей Тошев, „за фирма“, както бе фирма и генерал Владимир Вазов през 1926–1931 година. Но Кимон каза: „Ние искаме сериозен, деен кмет, а не изрод и шушумига“. И назначи инженер Иван Иванов. И не сбърка. Той е работяга, работяга и половина. Хем работи, хем мисли. Хем си и разбира от работата.

— Но неговият план „Мусман“ се провали.

— Защо да се е провалил?

— Не стана.

— Ето че съдите, господин Памукчиев, като зелено младо момче, което смята, че това, което се пише във вестниците е истина. Във вестниците се пише това, което е угодно на режима в момента. Забележи и подчертай това — в момента. Днес ругаят инженер Иван Иванов, а хвалят Антон Югов, Тодор Павлов, утре ще ругаят тях и ще хвалят Пешо, Гешо, Нешо и сие сродникови. Това е политиката, курва — където й плащат, там я въртят. Това не е сериозна критика.

— А коя е сериозната критика?

— Тази, която те ориентира в живота. Например, критиката на Кимон Георгиев за партията. Той каза на 19 май (помня една къса бележчица в печата): „Ние дойдохме да защитим интересите на народа, на съсловията, да има мирен, градивен, полезен труд за България. Партиите разстройват народа и убиват единството му.“ Така каза Кимон и премахна партиите. Сега той ви е подлога, служи ви, но той има ум да се справи добре, ако го няма Дамян Велчев до него и се остави сам да действува, както през 1934 година.

— Но падна след половин година.

— Толкоз. Стига му. В България един режим се изхабява за две години, един кмет за година, един министър-председател за половин година. Генерал Пенчо Златев се изхаби за три месеца. И падна. Дойде Андрей Тошев — и той не изкара година. И стори път на Георги Кьосеиванов — той изкара близо 4 години и се провали напълно. Изритаха го. Дойде Богдан Филов, кара-кара, не изкара и три години. И го смени Божилов. Той едвам-едвам изкара десетина месеца и падна.

Дойде Иван Багрянов, хайде и той — юни, юли и август 1944 година. А Кочо Муравийчето, това дребно джебчийче в политиката, не изкара и една седмица. И аз, барабар с него. Как беше онази песен „Барабар Петко с мъжете, а жена му — с жените.“ Или не, инак беше: „Барабар Петко с жените, а жена му — с мъжете.“ Това е, като тръгнеш с гъските, ще станеш гъска, като потеглиш с Омир, ще станеш Ахил, Хектор, Одисей, Агамемнон. Митичният поет създава митични юнаци. Слабият поет създава слаби образи, слаби стихове, като Любчо Бобевски. В живота, господин Памукчиев, като видиш, че не те бива за голям поет, стани кехая, стани барабанчик в общината, бий вечер барабана — по ще имаш полза, отколкото тебе да те бият критиците и народът. Слаб поет.

Слабото да си знае мястото, особено слабият човек на изкуството. На улица „Аксаков“ живее един стар бояджия — Тръпко Василев. Започва като художник, свършва като прекрасен бояджия. Боядисвал ни е банката и сме разговаряли с него. Той може така да смеси боите, че да са вечно свежи и като че ли ей сега слагани. Тръпко Василев има своя, собствена галерия „Тръпков“ — „Тръпето“. Хубав човек. Приятен събеседник, но засегнеш ли пред него тема за художници, гениални майстори, гениални платна, гениални четки, променя се, става нервен, неспокоен — виждаш, че иска и той да бъде в тяхното число. Просто гори да стане художник, да бъде гений, но не е — и си е намерил мястото.

Аз имах в моята банка един началник на банковото разузнаване, който искаше да става киноартист на младини. Прекрасен човек. Прекрасен мъж, хубавец, но болен на тема кино, киноартисти, Клерк Гейбъл, Хари Бор, Цезар Ромеро, Наваро, Рудолф Валентино. Болен. Аз му казах един ден: „Иди на стаж при Васил Гендов, живее на улица «Тракия» №2. Постажувай месец-два при него. Аз ще ти плащам заплатата напълно, но виж дали можеш и какво можеш. Ти си умен, роден си за банков експерт и за банков разузнавач, не си за артист, но провери. Може би се лъжа…“ Отиде. Поработи десетина дни и се върна. Той бе видял ужаса на мизерията. Бе видял мъките на твореца, който от нищо прави нещо.

Лесно ли се прави филм? Не. Не е лесно. Иска хора. Иска таланти. Иска пари. Иска внимание. Иска помощи от държавата. Изкуство се прави най-трудно в бедна страна, с беден народец. Голямото изкуство на Елада се роди в най-хубавите й търговски години. Венеция, Генуа, Флоренция и Тоскана станаха център на изкуството и на художниците. Тогава, когато тънеха в злато, а корабите се връщаха натъпкани със стоки. Златото дава тон на всяко изкуство. Затова ореолът на светеца се прави от злато. Изкуството е ореол на човека.

А психологията като наука е ореол на науката, ореол на всичко.

— Вие много високо я цените, но защо другите не я ценят?

— Защото не я познават. В Лондон, Оксфорд и в Кеймбридж се изучава дипломатическа психология, търговска психология, психология на масата, психология на управника, на държавника. Там изпитите по психология са едни от най-тежките. Ако в правото „Теория на правото“ е главна и основна наука, ако в армията „Стратегията“ е висша наука, то в живота на човека, на народите, психологията е висша наука. Банкерът-евреин или българин, само като види просителя на заеми, отгатва за миг какво представлява той. Търговецът пък почти 90 на сто знае кой клиент ще купи и кой не. Ученият човек е човек безпомощен в живота. Той е пленник на науката си и става безпомощен в живота. А простият човечец, това дяволче, то пък знае кой учен може да измами и кого няма да успее да измами. Това важи най-вече за циганите. Те са най-ловката и най-прозорливата раса. Те стоят гладни, но мислят. Те не работят много, като селяните, но живеят на техен гръб. Селото храни циганията и циганското племе в България. В Унгария циганите са музиканти, певци, а циганките — първи любовници и бар-дами в кабаретата. Те са красиви, интелигентни и сластни жени. Превърнали са изкуството си в култ. Циганката в Будапеща стои сто глави над циганката — любовница в България. В нашите кабарета почти не се допущат циганки, а в Унгария е по-друго — светът отива в Унгария заради унгарските циганки. Всички шлагери за циганки са дошли от Унгарската Пуста, от Будапеща. Аз, ако правя кабаре, ще извикам унгарски циганки за актриси, певици и примадони. Това им е професията.

— Как преценявате Вие, господин Буров, отделните съсловия и България — банкери, фабриканти, търговци?

— О, ние банкерите сме като главнокомандуващите, като стратезите на армията. Фабрикантите са като началник-щаба на армията. Търговците са като капитаните, като офицерите. Всички заедно вършеем в един харман, но ние, банкерите, командуваме парада. В армията дребните хора по-често стават храбри пълководци отколкото едрите. Едрите мъже водят легионите на Цезаря, а Цезарят стои в палатката и дава заповеди. Аз знам, че Цезар е бил висок 1.60 сантиметра. Метър и шейсет, толкова, колкото е бил генерал Рачо Петров, Стефан Стамболов.

Дребните по ръст имат чувство за малоценност и се стремят да станат велики на слава, пари, чинове. Наполеон е бил също 1.60 сантиметра. Дребно човече, а титан по дух. За да се компенсира нещо на този свят, дребните мъже понякога го избиват на жестокост, на грабежи и на палежи, като Атила, като Чингис хан. Сталин е дребен човек, Чанг Кай Шек също е дребен човек. Ленин е бил дребен на ръст. Природата като че ли с решила да издига само дребните хора. Аз познавах Пашич, Симич, Недич, Татареску, Титулеску, Арман, Калинеску от Сърбия и от Румъния — те не бяха едри хора. Но познавах и американските дипломати и президенти — те бяха едри хора. В Америка има култ към едрите мъже — както ни ги описва и Джек Лондон. Аз не знам в тази страна дребен по ръст и дребен по дух човек да е станал президент.

В Япония Микадо е метър и половина. Но умът, умът е всичко. Човек с огромен ум трябва да се роди в огромна страна. Аз, който мога да направя прогноза за сто години напред, си останах дребен банкер в малка, дребна България. Геният не надскача ръста си в дребна, бедна и гладна страна. Той става или маниак, или нищожество. А често завършва и в лудницата. Само парата е онази лодка, която може да изведе гения в морета и океани. В Аячио Наполеон щеше да е полицейски пристав — като баща си, но във Франция той стана Наполеон, ако бе в Америка, щеше да е Георг Вашингтон. Банкерите, като богати хора, имат единствени самочувствие на гении, на пълководци. Вие, вашето поколение, господин Памукчиев, няма да разберете това. Не.

— Господин Буров, защо според Вас, земеделското движение се роди в Добруджа, а не примерно в Севлиевско?

— Настъпвате ме по мазола. Тази тема и мене ме е вълнувала. Защото баща ми е слагал основите на това движение заедно с чифликчиите в Добруджа през 1897–1899 година — с Холевич, с Ючормански, с Янко Забунов, а по-късно и Александър Пенчев.

— Баща Ви не е ли бил от Народната партия?

— Беше. Обаче, земеделското движение, така както се развиваше до 1919 година, когато аз бях министър в първия кабинет на Стамболийски, бе в ръцете на заможните хора, на чифликчиите, на богатите стопани, а не на бедните. Именно Стамболийски и Цанко Бакалов-Церковски го обърнаха към бедните, които бяха 99 на сто в селата. И те му дадоха облик, колорит, лице, както се казва. Това е сложен път, сложна история, която знаем само двама души — аз и Пекарев. Аз, като банкер и син на банкер, Пекарев, като скромен редник на това движение. Знаеше я тази история и Александър Пенчев от Търново, четири години по-млад от мене, земеделец с висше земеделческо образование, агроном, завършил науките си в град Табор, в тамошната Земеделска партия.

— Не е ли това същото училище, в което е учил Ангел Кънчев?

— Същото. Но когато е учил Ангел Кънчев, то е било средно училище. А по-късно, през 1897 година — академия. Австро-унгарците, господин Памукчиев, са били умни хора. Те са създали една империя която се е опирала на закона и на златото. Спрягали са само един глагол: „работя“. И са работили разумно, напрегнато по науката. Това са единствените хора в Европа, които първи са осъзнали, че трудът е основата на всичко. Нищо друго. Труд и само труд.

А труд, прикачен към добра организация и ред, дава бляскави плодове. Ние, банкерите, знаем най-добре това, а след нас — военните. Ето защо в казармата войникът не се оставя никога без работа. Той трябва да работи. Не за да не мисли за лоши работи, за жени, а за да се научи на труд, на постоянство и на стегната, контролирана, организирана работа. Армията е висше училище за създаване на добри навици — запомнете това от мене, господин Памукчиев. Армията е най-висшата школа за трудолюбие. И колкото по-стегната е една армия и по-дисциплинирана, толкова по-добри работници възпитава. Независимо къде ми работят те — в полето, в работилниците, те са хора, научени на труд. На ред и дисциплина. Именно Александър Пенчев от Търново, през 1897 година се събра с Пекарев и с Цанко Бакалов — Церковски и решиха да създадат една организирана партия. Моят баща, който имаше, както Ви казах, петнайсет чифлика и Добруджа, забеляза това. И реши да вкара свои хора в това движение. Същото решиха да направят и Холевич, и Ючормански, и Бързаков, и Хаджи Минчович, бащата на Султана Рачо Петрова, който имаше двайсет чифлика в Добруджа. Ние действувахме на принципа на царете. Те винаги, по всяко време, имат ръководни хора във всяка една партия. Те, чрез своя агентура, ръководят тези партии.

— Това не може да бъде.

— Откъде знаете?

— Нали чета…

— Да чете всеки може, господин Памукчиев, но да управляват могат малцина. Да управляваш умно е дарба, както и да ръководиш голяма армия. Големите политици и големите пълководци носят дарбата си от рождение, както и големите ебачи, господин Памукчиев. Това е чудна дарба. И бог я е дал на малцина.

Аз не мога да приема максимата на Маркс, че човек е създал религията като опиум за народите, че богатите, властвуващите, са я измислили. Не. Религията е нужна на хората, които не искат да умират. Всеки човек иска да живее по-дълго. И да гледа божия свят отвисоко. И да се надява. Надеждата за безсмъртие и възнаграждение за мъките е родила религията. Кой иска да стане на пръст? Никой. Кой иска да го забравят на другия ден след смъртта му? Никой.

И тогава идват поповете, владиците и екзарсите и казват: „Надявайте се… Чакайте онзи свят, оня вечен живот, който ще ви направи щастливи. Ще имате на оня свят всичко — здраве, младост, жени, мъже, дрехи, обувки, храна в изобилие. Вие не ще тъгувате, не ще страдате. Ще се съберете цялото семейство, такива, каквито сте били в най-хубавите си дни — млади, весели, щастливи. И ще живеете вечно в мир.“

Връщам се на земеделското движение. То се създаде в тежко време. България бе тогава пред стопански фалит. През 1897 година имаше наводнения, през 1898 година — глад, шап, болести, наводнения, през 1899 година — глад, болести, суша, и на всичко отгоре — десятъкът… Тук искам да поясня нещо, господин Памукчиев. Какво бе десятъкът, въведен от правителството през 1899 година. Той бе данък, който се плащаше от селяните в натура. Имаш десет овци — ще дадеш една на държавата. Какво лошо има в това? Нима селянинът не дава по три-четири овце данък? Дава. Обаче тези, които имаха чифлици, като Холевич, като баща ми, като Ючормански, Хаджи Минчович, трябваше да дадат хиляди овце.

Баща ми имаше през 1889 година пет хиляди овце. През 1899 година имаше петнайсет хиляди овце, две-три хиляди крави и волове за угояване, за месо, за кожи. Той влагаше парите си в Добричко и в Силистренско в чифлици. Защото от земята никога не се губи.

Е, сметнете сега, господин Памукчиев, на 15 000 овце баща ми трябваше да дава безплатно на държавата под формата на данък 1500 овце. Много, премного са.

Един селянин в Добричко, който сега има сто кофи жито, ще даде десет кофи. А баща ми за своите 15 чифлика трябваше да даде 1600 кофи. Десет вагона… Много бяха.

Ето защо, баща ми и другите чифликчии — добруджанци се събраха и решиха: да организират селяните. Те, селяните, сиромашта, да вдигнат бунта, да се обявят против десятъка. Вие искате от мене истината — ето ви истината.

Вие искате да се знае голата истина. А тя е следната: чифликчиите в Добруджа, организирани от Холевич и Петър Габе, бащата на Дора Габе, създадоха настроението сред бедните добруджанци за създаване на организация, съюз на бедните селяни.

Забележете, господин Памукчиев, на бедните селяни — да имат те своя съсловна, забележете, господин Памукчиев, съсловна организация, а не партийна. Съсловна организация, която да обединява и бедните, и богатите в селата. Хитра игра, нали. Умна игра.

Оббов и сие дрънкат глупости — че хората на Цанко Бакалов и на Стамболийски са създали Съюза, че те организирали селяните. Не са те.

Селяните бяха вечно недоволни и гладни. Те никога не са били богати. Говоря за 99 на сто от селяните. Те просто роптаеха против всякакви данъци.

Именно желанието да не плащат данъци роди техния съюз. Те имаха събор в село Балладжа, Добричко, и изработиха умна и делова програма. Програма, която аз съм изучавал като министър в кабинета на Стамболийски през 1919 година.

Земеделският съюз се роди в главата на богатите, докато вашата комунистическа партия се роди в главата на бедния Митко Благоев, който никога не бе имал покрив над главата си и никога не бе ял сладко хляба си. Това е истината. Познавам и него. Били сме заедно в парламента, на разговор, на приказка. Това е разликата. И затова в Земеделския съюз се роиха толкова крилца и перца. Един тегли на една страна, друг — на друга. Защото имаше там чифликчии и голтаци. Тези крилца и перца даваха колорит на БЗНС, дават го и сега.

— Защо?

— Защото е разнородна организация, която започна на съсловен принцип. А съсловието никога не е хомогенно. Никога не е здраво. Съсловието е абстракция. Съсловието е мит.

Няма съсловия. Има класи. Има ясно разграничени лагери. Ние, банкерите, сме на върха на пирамидата, вие, работниците, селяните-голтаци сте на дъното, господин Памукчиев. Ние никога не сме имали допирни точки с вас. Осъществихме ги сега, когато вие се качихте на върха на пирамидата, а ние останахме долу, в калта.

Ето, Вие, един млад комунист, се качихте на таванския етаж в моята резиденция в Дряново и водим разговор на висота. На висотата на третия етаж, в Дряново. (Смее се). Парадокс на историята.

Вие, комунистите, обаче, ще изпитате ужаса и на инерцията на вековете, когато започнете да искате работа за народа. А вие трябва да я искате. Защото българинът има само две ръце и те са единственото му богатство. Той няма нищо друго… Няма колонии — като Англия, няма Конго — като Белгия, няма Микронезия и Африка — като Франция. Той има само един гол гъз и две ръце.

— Има хубава земя, гори, пасища.

— Нищо няма. Каква му е хубавата земя? Камънак… Пясъчник… Къде му са земите, като на Румъния, Моравия, Франция? Няма ги. Къде му са горите? Няма ги. Къде му са мините? Няма ги. Вие имате щастието да говорите с човек, който е изкупил и запазил всички ценни периметри в България.

Държава, която няма петрол, не е държава. Държава, която няма закон за задължителен труд, закон против безделниците, не е държава.

— Но и вие го нямахте, господин Буров.

— Да, нямахме го. И това е нашата фатална грешка. Ето, затова съм сега тук, на тавана в Дряново, а не в банката си. Ако ние имахме този закон, нямаше да търпим безделници да ни се качват на главите.

— Кой го е имал този закон?

— Негласно — Англия.

— Как е действувал той?

— Много просто. Бил съм там, учил съм там, изучавал съм английска политическа икономия и ще Ви го кажа.

Оставате без работа в Англия. Шляете се, скитате. Вика ви полицейският началник в участъка и ви казва:

— Господин Смит (той ви говори учтиво, като на джентълмен, защото ви уважава като избирател и бъдещ джентълмен)! Вие сте без работа, нали?

— Да, без работа съм.

— Не сте болен, нали?

— Не, не съм.

— Не сте сакат, нали?

— Не съм.

— Ето какво, господин Смит. Вие сте нрав, здрав, млад, силен, годен за работа. В Англия Вие сте скитник поради мързела си. А в Англия има Закон против скитниците. Той важи и сега, ще важи винаги. Ако до една седмица Вие не заминете за Австралия, Нова Зеландия или Африка — ще Ви затворим като скитник. И няма да излезете оттам, докато не посочите страната, в която трябва да заминете веднага.

— Нямате право.

— Законът против скитниците ми дава това право.

— Аз съм поданик на краля.

— Кралят е подписал този закон. Вие за мене сте скитник. Една седмица — и да Ви няма. Ако нямате нари за път, Източноиндийската компания ще Ви кредитира. Аз ще уредя въпроса. Като спечелите, ще й върнете парите. Но Вие нямате място тук.

И така, господин Памукчиев, в Англия привидно има безработни, но фактически няма. Всеки там представлява един работник за империята. Един печалбар. Всеки трябва да работи. И затова Англия завладя толкова свят. Страни като Англия, Германия и Белгия не търпят скитници. Който ги търпи, стои на тавана.

И вие, комунистите, сега, когато сте на власт, господин Памукчиев, ще имате своите главоболия. Защото пет века са премного дълъг срок за възпитание на лентяйство и мързел. Пет века, пет печални века. Българинът, казват, обича да работи. Къде? Кога? Къде е работил? На полето? Глупости. Идете в Моравия, Чехия и Унгария да видите поле, работа, градини, плодородие.

— Господин Буров, Стамболийски познаваше ли качествата на българина?

— Не.

— Защо мислите чака?

— Защото беше романтик. Той беше политик-романтик. А политиката е сурова, мръсна и жестока служба. Политиката иска напрежение и ужасно, ужасно напъване. Да се свържат двата края. Да се върже някак бюджета. Бюджетът на държавата е бреме, верига на шията на политика. Защото без пари голяма политика не става. Парите — това е барометърът на всичко.

— Боготворите ги.

— Те се боготворят сами.

— Вие казахте веднъж, че за Вас те не са всичко. А сега казвате, че са всичко.

— Парите не са били всичко за мене, когато баща ми ги изпращаше в Швейцария, Франция и Англия, докато учех там. Аз учех с вашия Васил Коларов и с Иванка Христова Ботева, с един българин и с една българка, които наистина са ме смайвали. Вие не познавате вашия водач Васил Коларов, но аз го познавам. Той е гениален човек. Беше гениален студент, полиглот, историк, икономист и спортист. Това е първият българин, който е смайвал Плеханов. Но Вие не знаете това. Откъде ще го знаете, като не сте били в чужбина и не сте живели в Англия, Франция и Швейцария, трите оазиса на Европа до 1914 година. След това се развалиха и станаха бордеи, бардаци на света и на Европа. Франция, която даде някога Дидро и Волтер, Балзак и Юго, започна да дава проститутките на Европа и света. Какъв политик бе Льобрьон, Леон Блум или Даладие? Ами Боне? Ами Нетен? Маршал Петен се осра като свиня през 1940 година и показа, че всеки народ има своите свине в политиката и в историята.

Обвиняват българите, че били ставали предатели. Глупости. Няма по-чист народ от българския. Кажете ми, кой народ, кой друг народ, успя да запази тайната на конспирацията на Левски цели седем години? И ако не бе онзи турски шпионин — Димитър Общи, тя нямаше да се узнае.

— Смятате ли, че е бил турски шпионин?

— Не смятам, а го знам, че е такъв.

— Откъде?

— От хората, които са били на процеса на Васил Левски. От свидетелите. От свещеника Митов, Тодор Митов, който е изповядал Левски, от архивите в Турция, които аз съм разучавал. Димитър Общи е добре платен турски шпионин, като Пъшков от Ловеч, като Пеев от Етрополе. Но никога не съм се интересувал от тези неща освен като лаик, като българин. Аз бих могъл да напиша трактат по този въпрос. Общи е шпионин. Това е доказано. Той прави обира така, че да предизвика властта. И го прави по нейна команда. Запомнете това. Цяла поща, цяла торба с пари, със злато, се движи из Арабаконак без силна охрана? Глупости. Исторически глупости на келявите български историци — като почнеш от Никола Станев, Кепов и Пастухов и стигнеш до онзи феминизиран глупак, наречен Мутафчиев. Не знаеш ли като мене арабски, турски, не четеш ли поверителните доклади — ти не знаеш нищо.

Вие и сега, комунистите, господин Памукчиев, дрънкате глупости — че на 21 юни 1931 година Сговорът бил загубил изборите и бил паднал, победен от Народния блок. Това наистина са величайши глупости и дрънканици.

Коя власт пада доброволно бе, господин Памукчиев? Я ми посочете само една. И то власт, дошла с преврат, както дойдохме ние, на 9 юни? Никоя.

Всяка власт има достатъчно сили да се справи с всякаква опозиция вътре, когато поиска, където поиска. Аз не си правя илюзия, че сега, ако решите вие, комунистите, няма да се справите за една нощ с тази опозиция на Никола Петков, на Коста Лулчев, на Кръстьо Пастухов, на Григорчо Чешмеджиев. Това са илюзорни силици, които си въобразяват, че ще победят на въображаеми свободни избори. Няма никъде по света свободни избори. Има дирижирани, добре платени избори.

Няма по света свободни съвести — Ромен Ролан го доказа. Има заинтересовани съвести.

На 21 юни 1931 година ние умно, предвидливо, съзнателно предадохме властта на Народния блок, за да не теглим каиша на кризата.

Ето, това е истината. Събрахме се с Ляпчев и с царя и решихме този въпрос. Аз съм единственият жив свидетел на това.

Е, добре, Вие ще се усъмните. Ще кажете: „Дрънка ги Буров, чеше си езика, защото му се приказва. Иска да бъде интересен.“ Така може да каже всеки. Но ние бяхме прави. Нямаше защо да теглим каиша заради други. Нека те го потеглят малко. Ние им оставихме борчове, дългове, безработица, пълни затвори, пълни участъци, пълни с въшки селяни. И с празни каси. И с празни хамбари. Какво наследи Народният блок? Нищо. Какво спечели от изборите? Министерски заплати за министрите и за главните секретари.

— Кои бяха министри тогава?

— Министър-председател стана Александър Малинов. Министър на вътрешните работи — Никола Мушанов. Министри бяха Гичев, Муравиев, Георги Йорданов…

А ние с Ляпчев се смяхме от сърце като ги видяхме как се хванаха гуша за гуша емигрантите — министри Оббов, Христо Стоянов, Коста Тодоров и Недялко Атанасов с онези, които бяха на власт и получаваха заплата. Смеехме се и потривахме ръце. Ляпчев — това е умът на стопанска България.

— Не личи да е бил голям ум, господин Буров. Щом е изгубил властта си.

— Той не я загуби, повтарям Ви това, господин Памукчиев, той я предаде.

— Това твърдите Вие. Но то не е истина.

— А Вие откъде знаете, че е така?

— Вчера Вие сам казахте, че всичко се дава — жена, любовница, банка, само власт не се дава.

— Казал съм го не аз. Казал го е Стоян Михайловски в „Книга за българския народ“, чрез устата на Абдулархман паша, на Галиб ефенди: „Всичко се дава, синко, само власт се не дава.“ Но всяко правило си има изключения.

— Стамболийски можеше ли да предотврати преврата?

— Разбира се, че можеше.

— Как?

— Много просто — с пари.

— Вие ако бяхте на негово място, какво бихте направили?

— Ще давам пари на водачите на опозицията и на офицерите, на ВМРО, и край. С пари всичко може да стане. Дори контрапреврат.

— Как виждате това?

— Съвсем просто. И наистина работата е проста като бобена чорба.

На министерството на просветата е предвиден примерно бюджет от един милиард лева. Аз викам министъра на просветата Стоянчо Омарчевски и му казвам: „Скъпи братко, ти виждаш — страната ни е в затруднение. Трябва да плащаме репарации, дългове, контрибуции, да поддържаме армия, полиция. Ще съкратим бюджета наполовина.“ И той ще уважи този довод и ще се съгласи. Вземам тези „спестени“ петстотин милиона лева и давам сто милиона на Съюза на запасните офицери, като подкупвам водачите им, давам още сто милиона на ВМРО — на Тодор Александров, като подкупвам първо водачите, после давам сто милиона на останалите вождове на опозицията. И всичко е наред. Ще организирам служба от мои хора, които ще носят подкупите в пликове, по домовете на господин Мушанов, на господин Цанков, на господин Казасов, на господин Пастухов, на господин генерал Иван Русев, на полковник Иван Вълков. Примерно, по десет хиляди лева на месец. В плик. И край. Преврат никога няма да има. Но Стамболийски бе човек — романтик и не разбираше от висша политика.

Той мислеше да просвещава народа. Народът не ще просвета, господин Памукчиев.

Народът иска пари. Иска земи. Иска жени.

Стамболийски бе селянин. Трябваше да плаща, а той не искаше да плаща.

Съветниците му до един бяха честни, но прости хора — и Стоян Калъчев, и Сергей Румянцев, и брат му Васил. Аз съм изучавал изтънко, детайлно цялата политика на този голям българин. Той бе голям — и на ръст, и по ум, и по воля, но бе малък в предвидливостта. Няма да жалиш финансите на държавата, когато трябва да укрепваш властта си. Ще даваш на армията, на полицията и на опозицията.

Ще храниш добре тези три фактора, за да управляваш вечно — един свален от власт министър иска да дойде отново на власт, като мене на 2 септември, защото иска да получава пари, да има министерска заплата. Е, добре. Вие, господин Памукчиев, сте министър-председател. Имате пари. На кого ще ги дадете? На учителите ли? Глупости. На опозиционните водачи, то се знае. Давате им по една министерска заплата и… край. Управлявате чрез тях и срещу тях. Управлявате за тяхна сметка.

Умните хора, като Бисмарк, са въвели този ред, а преди тях — римските императори.

Учи се от Рим и ще управляваш вечно. Това е закон на живота.

— Господин Буров, Вие оплюхте всички. Не оставихте нищо свято и чисто на този свят, освен баща си и себе си. Няма ли за Вас чисти, честни, свети неща?

— Има, но са малко.

— Кои са те?

— Първо — майка ми, второ — отечеството ми България, трето — баща ми, четвърто — братята и сестрите ми, пето — приятелите ми и шесто — честните българи, като Пенчо Славейков, като Алеко Константинов, като Петър Иванов Берковски…

— Кой е той?

— Заточеник в Диарбекир, учител в Лом и в Хасково. Най-големият краснописец, който е преписал книгата на Панайот Хитов — „Моето пътуване из Стара планина“. Другар на Ангел Кънчев и на Васил Левски от легията на Раковски, враг на Стамболов и приятел на Петко Каравелов. Човек, който умря в мизерия на 15 март 1891 година в София. Един голям българин, който можеше да има всичко, а умря от глад. Алеко също щеше да умре от глад, ако не бяха го застреляли в Радилово. Пенчо Славейков, кажи-речи, също умря от глад на езерото Лаго ди Комо — без пари, без приятели. Аз не съм стоял гладен никога. Не знам какво е да си гладен. Затова благоговея пред хората на България, които са стояли гладни. Пенчо Славейков е голям българин, като баща си. Беше пръв приятел на Алеко. Казвате, за мене нямало нищо свято. Добре. А Вие замисляли ли сте се, господин Памукчиев, кои хора остават завинаги в историята? Не сте, нали?

— Е, кои ще останат?

— Това Вие ще ми кажете.

— Не знам.

— Аз знам. Но няма да Ви кажа. Защото вие, сегашните управници на България, трябва да се мъчите, да страдате.

— Защо?

— За да разберете, че няма нищо по-страшно и по-тежко от това да властваш. Да разберете, че животът е тежък.

— Ние го знаем.

— Не го знаете. И Стамболийски смяташе, че го знае, но не го знаеше. Аз мога да ви дам безценни съвети за стопанството — как да го оправите, къде да тръгнете, как да започнете, но няма да ви го кажа. Мъчете се, потете се, самоизяждайте се. Ебал съм ви майката, пукайте от глад. Все ми е едно. Аз като не съм добре, целият свят да е добре — това не ме радва. Аз ще се радвам, ако целият свят е зле като мене. Това е човекът. Това е същността му.

„Аз нечем да съм добре, но сакам и на Вуте да му е зле“ — казва шопът. Ние българите крием тайните си. Крия ги и аз. Защото нямам полза да ви ги казвам напълно. Вие сте в заблуждение като разчитате на колективния ум и труд. Няма колективизъм — има прагматизъм. Има практика. А световната практика е такава — няма управия без сопа, въже и остен. Сопа — да вкарва народа в пътя, въже да го тегли напред и остен да го ръга отзад, да тегли плуга или ралото.

Ако си въобразявате, че ще минете без сопата, въжето и остена, лъжете се.

Тях, трите атрибута на държавата, трябва да ги има. Иначе — край. Ще идете като Стамболийски в чакмак — сокак.

Той, глупакът, си въобрази през пролетта на 1923 година, че е хванал бога за мъдето, като спечели изборите с 90 на сто. На 9 юни Цанков го хвана за гърлото и му изскубна гръкляна… Това е положението. Наивници в политиката няма и не може да има.

— А какво има?

— Предвидливост и прозорливост. Който ги няма — вън от историята.

— Кой ги е имал?

— Само двама души — Ленин и Сталин.

— А Ляпчев?

— Ляпчев е лепка, муха пред тях. Тези двама гении ни ебаха майката през 1917 година и на 9 септември 1944 година. Те ни взеха всичко и ни натириха тука, на тавана. Че и вино няма да си разкваси човек устата.

Аз слязох долу, отидох в кръчмата и купих една дамаджана с карловско вино, докарано в Дряново с бъчва. Взех и делфиново филе, каквото продаваха там — в Черно море избиваха делфините, вадеха им филето и им вземаха кожите. Сиромашия.

Като видя виното, очите на Буров светнаха.

Буров бе уверен, че чрез разговорите ни ще остане в българската история. Той ставаше от ден на ден по-речовит, по-сладкодумен и по-забавен. Разказа ми историята на всички големи добруджански чифликчийски фамилии. Между тях и историята на Петър Габе, бащата на Дора Габе, тъстът на литературния критик професор Боян Пенев.

— Петър Габе е, мисля, руски евреин. И се ожени за руска еврейка. Руските и немските евреи минават за аристократи на еврейството в света, господин Памукчиев. Те се смятат за нещо повече от другите, защото живеят сред най-великите народи. Не знам защо, те винаги са били — поне тези, които аз познавам в България — големи хора, големи във всяко отношение. Ето, Петър Габе купи своя чифлик от баща ми и му бе признателен за това. Баща ми също му бе признателен, че го отърва от чифлика, от който винаги губеше. Петър Габе отиде в Русчук, яви се на търг в Образцов чифлик и изкупи оттам трактори, вършачки, плугове, редосеялки. И пръв в Добруджа въведе свръхмодерно земеделие. Чрез някакви свои познати в Чехия си достави семена за редки и доходни култури, развъди едри, тлъсти, носливи кокошки — кохенхинки, легхорни, родайланди. Бе откъде ги намираше този дърт курварин не зная, но той оплоди цяла Добруджа със своите едри, хубави кокошки. После достави отнякъде, май че пак от Русе, от Образцов чифлик, крави, волове и биволици. Той е първият българин, който създаде биволовъдно стопанство в България и започна да изнася биволици — породисти, едри, млечни биволици, каквито никой никъде не бе виждал.

Богат човек стана. Но му се случи беда. Жена му заболява от една женска болест в матката. И лекарите й забраняват всякакви полови контакти, всякакви раждания, аборти. „Ще живееш до сто години — казват й те, — ако забравиш, че има мъже на този свят. Помисли как да намериш жена на мъжа си, за да не те безпокои.“ И тази умна жена, тази еврейка, научава, че в Балчик е потънала една гемия, че мъжът се удавил, а жена му останала жива и гладува в един малък хотел до пристанището — без пари, без дрехи, без подкрепа отникъде. Качва се на файтона с мъжа си. Отиват в Балчик. Намират ханъмата — Абба се казвала тя. Аз я видях през 1905 година. Госпожа Габе я наричаше „Албени“, което ще рече „най-хубавата“… Като влизат в хотела, госпожа Габе и мъжът й Петър Габе виждат една млада, рядко красива жена.

— Ти излез — казва госпожа Габе на мъжа си. — Аз ще поговоря с нея.

Влиза да поговори насаме с нея. Абба ми разказа след време какво са си говорили. Тя ме харесваше. Тя дори ме обикна, ако мога да вярвам на думите й. Станахме приятели. Госпожа Габе й казва: „Аз съм болна. Не мога да приемам мъжа си. Забранено ми е. А той не може без жени. Трябва да има жени. Мъжете без жени вършат глупости и разбиват семействата си. Имам много деца. Не искам да остават без майка. Затова, ако приемеш, ти ще му бъдеш жена. Но децата да не узнаят това. Аз ще се погрижа те да бъдат далече от нас. Дора ще учи във Варна, в София, Сеня и Белла ще бъдат също далече… А когато са тука, ще бъдеш слугинята Абба. Моят мъж няма да те остави на улицата. Ще ти дадем 40 декара ниви, крава, теле, ще гледаш кокошки. Ще имаш къща. Всичко това ще бъде уредено чрез нотариус, по закон. Ти ще бъдеш равноправен член на нашето семейство.“ Абба приема.

Госпожа Габе й дава сто лева, златни (пет наполеона), като предплата за пет месеца.

— Ако нещо не ти хареса, можеш да се върнеш в Турция с тези пет наполеона — казва й тя. — Искам да се обичаме, да се уважаваме и да ме слушаш като майка и сестра. Мисля ти доброто, а не злото. Мъжът ми е добър, златен мъж. Ще бъдеш доволна от него. Бива го за всичко… Ще се увериш…

Абба приема, както казах, и заживява с Петър Габе, като негова любовница.

И до края на живота му тя му остава вярна любовница. Нашият адвокат в Балчик — Бързаков, уреди договорите им. Абба получи 40 декара ниви, крава, теле и й построиха малка къщичка в Дъбовник. А след смъртта на Петър Габе, Абба се премести в Балчик, на една тиха уличка и какво стана с нея, не разбрах. През 1930 година, като министър на външните работи, минах през Балчик, за да се представя на Режина Мария в двореца й. Исках да сгодявам цар Борис за една от дъщерите й (дали не беше малко по-рано?)… И там попитах за Абба.

Казаха ми, че не познават такава. След 1918 година, всички хубави къщи били заети от румънските офицери, та сигурно са взели и нейната къща. Петър Габе написа много хубави книги за Добруджа. Бе честен и хубав човек. Прям, смел човек. Той ми каза един ден: „Господин Буров, България имаше златен еталон до 1913 година, докато власите не ни взеха Добруджа.“ И беше прав.

В Казанлък имаше един богаташ — Шипков, който бе най-богатият българин по онова време, към 1905 година.

— По-богат от баща Ви?

— И от баща ми, и от Иван Евстатиев Гешов от Григор Начович, от генерал Рачо Петров, от Султана. Този човек единствен признаваше добруджанците за по-богати хора от него. В Южна Добруджа, през 1905 година, когато бях на 30 години, аз съм виждал торби със злато у Кръстьо Кьорпенчев. Торба злато. Бърках в тази торба с две ръце, а той се смееше. Взех един наполеон за спомен, а той ми подаде цяла шепа… Това, ти момче, ти, господин Памукчиев, не го вярваш, нали?

— Да. Не го вярвам.

— Ето, затова ти говорих на „ти“, защото разбрах, че няма да го повярваш… Но така беше. Кьорпенчеви имаха в Добруджа триста и осем хиляди декара земя. После идваше Хаджи Минчович, бащата на Султана, с триста хиляди декара. Това носи при добра година злато.

Румъния нанесе най-страшния удар на България. Ние гонихме, бихме, преследвахме сърбите през 1913 и през 1915 година. Но не е имало защо… Трябвало е да гоним Румъния, защото Добруджа, това значи сигурен хляб за България.

За какво ни е била тази келява провинция — Македония? Ах, какви глупости съм правил и аз за нея. Какви… Добруджа, Добруджа ни е люлката и щастието на нас, българите. Който е бил в Добруджа, той е ял сладък хляб, той е пил сладка вода, той е бил щастлив. Защото сред добри хора се яде и пие.

— Господин Буров, как Боян Пенев се ожени за Дора Габе? Щом сте били близки, Вие знаете това навярно.

— Аз знам всичко. Мога да Ви кажа кой писател как е живял, как е харчил, какви слабости е имал, защото аз разполагах с банковите си разузнавания. А те са безпогрешни. Мога да Ви кажа, господин Памукчиев, че Вашият кумир, Иван Вазов, когото боготворите всички и четете в читанките, бе най-нещастният мъж. И цял живот му се е ебало, като на Змей Горянин, а жените не смееха да му легнат.

— Защо?

— Защото господ бог Саваот го бе надарил с едно кросно, с едно кересте, леле-мале. Само онази Евгения Марс, майката на певеца Павел Елмазов му издържаше. И след всяка среща му обираше парите и пенсията.

Пенчо Славейков бе най-щастливият човек. Като мъж, като фигура бе грозен, страшен, ужасен дори. Дебели бърни, като на негър, грамадни, големи, страшни очи, прегърбен, сакат — куц, с патерици. А в него се влюби най-хубавата жена на света. Ако е имало някога хубави българки, това са били Пенка Христова от Казанлък и Мара Белчева от Севлиево. Други красиви жени не е имало…

— Лора…

— Лора Каравелова бе мърла пред тях. Пачавра. Красива жена бе Пенка, и Мара Белчева.

След тях, най-хубава жена бе жената на Захари Стоянов — вдовицата му Анастасия Обретенова. Дора Габе бе хубава жена, гореща, сластна и приятна. Боян Пенев — грозен, осакатен, страшен като Пенчо… Кривоуст… Аз, ако бях жена, никога не бих се доближила до него. А Дора го взе за мъж. Просто необясними неща. Жената обикновено мисли с оная си работа и живее от нея. Това е закон на живота.

Жената рядко мисли с ума си. И затова е красива. Ние, като мислим с ума си, докъде стигнахме, а, господин Памукчиев? До тавана, нали? Ето че жена ми страда заради мене и моят плитък ум… А Дора Габе защо го взе този дурак — Боян Пенев, не разбирам. Аз го познавах добре. Той бе хитрец. Умен хитрец, но хитрец. Сигурно й е казал, че ще я направи примадона в поезията. Глупачка. Така се става примадона. Светът не позволява такова нещо. Светът живее само от глупостите на хората, господин Памукчиев.

Ето, ние си пием винцето, приказваме и мислим, че ще оправим света. А светът си се оправя без нас… Него не го интересува отделната личност, както природата не се интересува от отделната мравка.

Ние сме мравки на тази земя. Ако хапнем, ако сръбнем, ако ебнем нещо чуждо — добре. Ако спечелим — добре. Ако загубим — пак добре. Всичко в живота е логично. Няма алогични неща, освен брака на Дора Габе и любовта на Мара Белчева. Тази хубавица се хвана за един сакат човек. Леле майко. Само като си помисля каква приказна хубавица беше тази жена.

Стараех се да отделям от провизиите, които носех от село, по нещо и за семейството на Буров. С достойнство той изричаше „Не трябваше…“, но явно бе, че е много доволен. Особено харесваше сланината с кожичката и овчето сирене. Майка ми правеше пълни качета с това сирене.

И този път бях донесъл пълна раница с провизии.

Буров хапна от сиренето, обърса ръката си и рече:

— Докато жената свари един качамак, ние ще си поговорим. Искам да ти кажа нещо полезно за тебе и за живота ти… Нещо като опит на по-стария.

— Опит?

Той се начумери.

— Да, опит, златен опит.

Влязохме в неговата стая. Той ме разпита за село, за баща ми, за майка ми и като чу, че са добре, че са здрави, каза тези думи:

— Знай и запомни, младо момче, господин Памукчиев, човек е щастлив, докато са живи баща му и майка му. Умрат ли те, умира радостта му, умира надеждата му, умира опората му в живота. С други думи, умира наполовина и той. Има ли огнище, има ли топла бащина стряха или майчина милувка, ти си щастлив. Няма ли — ти си болен, ти си сакат, ти не си човек. Защо, защо живее човек, господин Памукчиев, на този свят? За да бъде щастлив. Не за друго — да мине живота си смислено, честито, богато, разумно. Да не става слуга, да не става за смях на хората. В София, на улица Васил Левски до Франко-белгийската банка има една къща и тя е на господин Гендович. Фабрикант, банкер, крупен търговец и лихвар — това бе Гендович някога. Имаше сто къщи и сто слуги. Имаше всичко и загуби всичко. Защо? Защото заигра покер, заигра на рулетка и пропиля всичко. Затова аз искам да ти дам няколко съвета — днес ме намираш в особено настроение и ще си говорим за това. Отдавна исках да ти кажа нещо, което ти не знаеш… И няма кой да ти го каже. Баща ти също не го знае, но аз го знам.

— Какво е то, господин Буров?

— Правилата на живота, които ти трябва да спазваш.

— Аз?

— Ти.

— Но какво лошо правя?

— Ще ти обясня. Вади калема, вади листовете и пиши. Искам да знаеш, господин Памукчиев, че на село сега хората са бедни, гладни, без пари, без дрехи. А ти отиваш там с нов костюм, с нови обувки, с кожени ръкавици. Къде дават тъй? Кой ще те гледа с добро око когато се фукаш, когато се перчиш пред съселяните си с нови дрехи, с нови чепици, с нова риза, с нова вратовръзка и жълти, нови ръкавици. Хората нямат — ще нямаш и ти. Хората гладуват — ще гладуваш и ти. Където народът — там и ти. Ако се наложи целият народ да скочи в пропастта и да загине там, ще скочиш и ти. Няма да се делиш с нищо. Народът е за това, за да ни пази, да ни гледа, да ни се радва, да ни уважава — нас, интелигенцията, нас учените. Но и ние трябва да го уважаваме. Защо е трябвало да носиш мека шапка тип „Борсалино“, когато си имаш перчемче и каскет. Ходи с каскет. Прави демагогия. Гледай какво прави Вълко Червенков. На всяка снимка той е с каскет. Той ще стане голям човек, помни ми думата. Защото той се показва като човек от народа, който милее за народа. Каскетът е символ на средния човек, на средния ум, на средния гражданин. И Сталин ходи с каскет. Случайно ли е това?

— Не знам.

— А аз знам. Не е случайно. Той върви с народа. Той не носи модно бомбе като Бевин, като Мак Милан, не. Той носи каскет. И ти, моля те, занапред, като си ходиш на село, ходи със стари износени обувки и дрехи, не носи шапка, а каскет. Никога не слагай кожени ръкавици. Обувката и ръкавицата повдигат самочувствието на човека. Не костюмът, а обувката и ръкавицата. Ето, затова и юнкерите и офицерите по задължение носят ръкавици. Да имат самочувствие, да имат гордост и кураж. В село, вярвам, ти търсиш по-учени хора за приятели, за разговорка…

— Не…

— Търсиш ги. Вие младите обичате да се фукате, да се показвате повече от онова, което сте. И затова — ремък с ремък, лико с лико… Не го отричай. Така е. Знам. Знам, че в село, вечер не излизаш с някое просто момиче — комшийка, а търсиш бели цици и бели кълки…

Без тези гримаси. Така е. Защото ти си плод на своето време и на своето възпитание. Пък и селската даскалица по е дашна и по-сладко се целува от простото селско момиче.

Изведнъж Буров спря и ме помоли да му изпея песента „Ти си селско момиче, но за мен ти си фея“, която той много обичаше.

Аз му я изпях — обичам да пея. И не отказвах никога.

Той дори ми пригласяше на места.

Ти си селско момиче,

но за мен ти си фея,

само теб аз обичам,

и затуй ще ти пея.

Ти не знаеш, дете,

да се преструваш, нали,

Твойто нежно сърце,

твойте черни очи…

Ти си селско момиче,

но за мен ти си фея,

само теб аз обичам

и за теб ще живея…

Ти живота не познаваш,

като градските дами,

но затуй пък притежаваш

цял букет от циклами…

Буров замълча. Замълчах и аз. Той ми подаде молива и листа, стана прав и започна да говори, а аз записвах, записвах.

— В живота, господин Памукчиев, преуспяват само тези, които са добре възпитани. Тези, които знаят правилата на играта на този живот. А тези правила се свеждат, казвал съм ти го тук-таме, към едно: бъди учтив, бъди внимателен, бъди усмихнат.

В живота навъсените, мрачните мъже нямат успех, нито пък са щастливи с нещо. Те са нещастници. Жените и децата им — също.

В София един от водачите на демократическата партия — Петко Каравелов — бе мрачен човек. И той и децата му бяха нещастници.

Михаил Такев, министър на вътрешните работи през 1908 и 1918 година, също бе мрачен човек и нещастник. Той, представи си, е бил другар и приятел на Алеко. Може би Алеко е искал да докаже с това си приятелство към него, че противоположностите се привличат. Кой знае. Но Михаил Такев рядко-рядко се усмихваше. Мрачен беше още един човек — д-р Васил Радославов, същият, който казваше, че парите са тор, на който тор растат всякакви гъби — и едливи, и отровни, и бели, и черни. И мишеморки, и печурки. Той бе прав — на парите, ако не се контролират разумно, растат повече отровни, отколкото хубави гъби.

Изобщо, господин Памукчиев, ти трябва да помислиш за доброто си поведение на село. Когато селото празнува Великден или Гергьовден, то е весело и пее; Ще пееш и ти с него. Гладно ли е — ще гладуваш и ти. Баща ти ще влезе рано или късно в текезесето. Не може де не влезе. Няма човек, който да излезе на глава с държавата. Това правят само разбойниците, като Дочо Узунов, като Васил Героя, като Дойно Белев от село Огоя, Орханийско. Тези трима разбойници се опитаха да излязат на глава с държавата и изчезнаха. Държавата остана. Те се загубиха. Да, загубиха се. А бяха легенда за народа, бяха в устата му. В живота легендите се създават от народа. И народът им се радва. Аз съжалявам, че ние, моите връстници, живяхме без легенди. Без кумири. Трябват ни кумири като Крали Марко — да му се радваме. Явно, не може без кумири. Кумирът като че ли е в кръвта на човека. Васил Друмев бе някога кумир на свещеници и калугери, но не стана кумир на народа, защото бе на заплата. Който е на заплата, никога не става кумир. Разбойникът не е на заплата и става легенда, става кумир. Васил Героя бе от село Микре, Ловчанско. Селото на Асен Николов. Те са, мисля, съседи. Единият става разбойник през 1923–1925 година, а Асен Николов стана търговец и фабрикант във Варна. И той е разбойник, като Васил Героя. И е убил повече хора от него, но никой не го споменава днес. Говори се за Васил Героя от Микре, който обра Троянската банка по права пладня — в един пазарен ден, през 1925 година. Убиха го, но легендата остана.

Затова, господин Памукчиев, искам да ти дам един съвет — намери си такава професия, при която ще можеш да преживяваш и без заплата.

— Каква да е тя?

— Писател, поет, артист, журналист, певец, музикант. Имаш хубав глас, знаеш много песни, ще тръгнеш по влака, ще вземеш китарата или акордеона и ще пееш на пътниците. От София до Варна ще събереш поне 10 000 лева. Хиляда на кондукторите, хиляда на началник-влака, хиляда на контролата (ако те спипа по влака) и пак ще ти останат 7000 лева в ръката.[1]

— Без заплата трудно ще се живее, господин Буров.

— В историята се влиза само от онези хора, които са живели без заплата и не са били на щатна държавна работа.

— Няма ли изключение това правило?

— Няма. Чиновникът не става велик, макар да е минавал през канцелария. Байрон, Гьоте — това са два гения, два антипода.

Гьоте цял живот е бил на щат, към курфюрста, към държавата, но е гледал само поезията си. Екерман, неговият приятел и записвач го казва. Гьоте не е писал писма и заповеди, не е бил никога чиновниче. Ботев — също, никога не е бил чиновниче. Левски и Бенковски — също.

Ето защо, мой дълг е да те предпазя от работа, в която ще има писане на писма и на доклади. Избери си работа, както във Върховния съд, във върховното правителство, във върховното управление на БЧК, където ще можеш да ръководиш и да говориш, но не и да пишеш писма и заповеди. Това е смърт за твореца, за човека. В Червен кръст доктор Стоян Данев бе дълги години почетен председател, след него дойде генерал Кисьов, а после царица Йоанна. Тези дяволи не стават банкови експерти или съветници, а стават председатели и то почетни председатели. Затова властта при комунизма ще се дели само на законодателна и изпълнителна. Бъди в екипа на законодателната власт, на законодателите, които само заповядват, а не изпълняват.

— Как да стигна дотам?

— С ум. С тактика.

— Какво да правя?

— Първо, гледаш в очите този, който е над тебе и му казваш винаги „да“ — „Ти си прав“, „Точно така“.

Никога не му възразявай. Никога не го оставяй да остане с впечатление, че си неискрен, нечестен или че ще правиш кариера на негов гръб. Да вярва, да знае, че ти си му роб. Че си му признателен. Че виждаш нищожеството си. Че без него ти си нула. Да ти повярва. Да разбере, че си наистина негов предан роб. Хората, господин Памукчиев, са неизменни от векове. Те са едни и същи животни, само че едните са със здрав разум — бедните, простите, селяните, работниците, а другите са с побъркани представи и мисли за себе си. Велики мъже няма — има велики подлеци и сатрапи. Хитлер бе гений на злото, но гений. Той никога не може да стане друг. Тези бесни кучета умират от сопи, от куршум, от отрова, от кинжал — но обезателно умират. Хитреците не виреят около тях. Покрай тях виреят само сатрапи, като тях. Защото, господин Памукчиев, законът на бандата гласи: „Ако не си като мен, няма да си при мен. Ако не си като нас, няма да си при нас“.

Следователно, стани като нас и ще бъдеш при нас, при призваните, при богоизбраните. Аз знам, че това ти се вижда глупост, господин Памукчиев, и ти ме псуваш в душата си, но повярвай ми, това е извлечено от моя опит, от моята горчива книга на живота. Ти си хубаво младо момче, вечно засмяно, вечно загрижено за селото си, за родителите си. Това е добре. Не се късай от селото си. Дръж се за него като дете о бозката на майка си. Кенгуруто, като изскочи от торбата на майка си, умира. И ние хората ще измрем от глад като изгубим селото си, земята си, родителите си там. Селянинът е наш праотец, наш прародител, наш хранител. Педя земя, но имай в село една нивка. Да седнеш на нея като стопанин и да кажеш: „Тя е моя и никой не може да ми я отнеме.“ Педя, но да имаш. Педя, но да седиш на своята си нива.

Посей я с боб, с леща, с царевица — да свариш през лятото от своята си нива и ще видиш колко тя сладка е за тебе. Но сей. Да има там чушки, домати, зеле, моркови, целина, тарос, магданоз, копър, девесил — да има… Посей една китка, едно цвете. Да има. Да ти радва окото. Наесен иди, обери зелето и го сложи в качето. Да има. Да не губиш връзка с него. А след това, по Коледа, иди, извади зелката, изцеди я и я сложи в една кофа, донеси я в София. Да ти замирише на твое зеле, на твое нещо.

Изгубим ли миризмата към своето, свършено е с нас. Твоят боб може да е с лико, може да е грозен, но е твой. Твоят домат е по-вкусен от оня, който купуваш. Това е човекът. На майката детето не й тежи — както на вола рогата, както на кравата вимето. То си е нейно. И посраните пеленки на детенцето й не й миришат лошо. Не. Това е зовът на живота, на земята — да ти напомня за себе си.

И като посадиш това-онова, иди в кръчмата. Седни при хората. Поръчай им по един юз вино или петдесет грама ракия. Няма да осиромашееш. Българинът се радва на малкото — на карфицата, на иглата, камо ли на юзчето вино или ракия. Почерни народа и слушай приказките му. Гледам вие комунистите напоследък започнахте много да давате съвети по радиото. Четете беседи, четете нотации. Разяснявате вашите програми. Кого го интересува това? Никого. Една религия престава да привлича народа, когато много вземе да се обяснява. И в любовта е така — който дълго се обяснява, не върши много работа. Върши работа оня, който действува дръзко, смело и пипа с мъжка ръка. Вие сте прости, наивни и глупави агитатори. Вие не знаете да говорите. Вие само повтаряте цитати, цитати, цитати. Цитати от Маркс, цитати от Енгелс. Цитати от Ленин. Цитати от Сталин. Това е бърборилия. Не е радио.

Вие вървите по пътя на Гьобелс, който казва, че вестниците и радиото могат да направят гения идиот и идиота гений. Като повтаряте една и съща мелодия хиляда пъти, вие отблъсквате народа от нея.

Народът иска — както в любовта — да му се каже малко, но повече да му се покаже. Днес се искат орачи, а не драскачи и бърборилни. Радиото ме отблъсква. Радиото ви, господин Памукчиев, ме отвращава. Аз искам да чуя например някой стар шлагер или валс — като „Титаник валс“, като „Безсмъртният валс“ от Щраус, „Компарсита“, „Рамона“. Да, да, да… Да, аз искам класически танга, фокстроти и румби, каквито съм слушал на младини. Защото съм човек. Защото съм роден на тази земя да слушам сладки, хубави неща. Пропагандата не е пропаганда, когато говори. Пропаганда е когато се гледа. Като видя един валяк, локомотив или аероплан — аз се дивя. Като видя млада, хубава жена — аз й се радвам.

Вашата пропаганда е вулгарна и глупава. Вие нищо не умеете да поднесете красиво. Нищо. Даже розовото масло се поднася в красиво изработени мускали и канкули[2] — макар да не се нуждае от реклама.

Госпожа Бурова ни извика да похапнем от качамака с овче сирене и биволско масло. Буров яде бавно, красиво, с любезна усмивка и светнали очи. Качамакът му хареса. Жена му е чудна готвачка. Тя е от Пловдив. От рода на Салабашеви.

След три часа той започва своите наставления към мене, младото момче, което е решил да превъзпитава. Или поне да му отвори очите за живота.

— В живота няма признателност, няма благодарност от равните и по-нискостоящите, господин Памукчиев. Ето защо ние, банкерите, не търсим благодарност, а търсим само парата и правата си. Обвързваме всичко с договори. За най-малката услуга искаме договор. А хитреци и подлеци, като професор Цанков, ние налагаме с бастуна. И бием до кръв. Ще ти кажа един случай. Да знаеш, че от човек от Оряхово не бива да искаш нищо, да вземаш нищо и да бягаш от него като от чума!

— Защо?

— Защото там хората, не знам защо, са лоши хора. През зимата на 1925 година, при мене в банката ми дойде една жена от село. Бе някога наша слугиня, тогава бях още момче. Бе най-доверената слугиня на майка ми. И тя я обичаше. Това момиче от село се оженило след това за един селянин и родило само едно момче. То да вземе да стане комунист и да се бие през септември 1923 година с нас, със Сговора. Хванали го и го осъдили на доживотен затвор. И Оряхово и оряховчани се дигнаха през септември 1923 година. Оряхово падна в ръцете на метежниците. Цанков позеленя, припадна. Но го свестиха. И той натика в затвора хиляди хора. Идва тази селянка при мене и носи едно петле. Носи го в престилката си и плаче. Аз я поканих да седне в банката. Помолих секретарката си да донесе чай, закуски, хляб, чаша вино. Тя не хапна нищо. Ама нищо. Даже трошичка не взе. Подаде ми петлето и каза:

— Наско, момченце, моля те, вземи го. Само то ми остана вкъщи, само то. И ти го нося подарък. Армаган.

— Защо?

— Да ми помогнеш.

— С какво?

— Да извадиш момчето ми от зандана… То е тук, в София, В Софийския централен затвор.

Аз изтръпнах. Тази жена бе някога най-хубавото момиче сред слугините, а сега бе бабичка. Тя бе на около 55 години, а бе старица. Едвам не заплаках като я гледах. Майка ми й имаше пълно доверие. Стотинка да даде някъде, ще й даде отчет за нея. „Госпожа Бурова, дадох за вестник. Ето го.“ — подава парите, подава и вестника.

Майка ми й даде някоя пара за бозица, да пие в неделя поне една боза. Но тя я къта и праща на майка си в село. Парата не се харчи — тя е за село.

И тази добра жена, представи си, господин Памукчиев, ми носи своето последно пиле, своето последно петле. Каза ми:

— Имах две кокошки, лисицата ги изяде. Това петле спеше горе, на ябълката и остана живо. Друго нямам. Но ти го нося…

Аз заплаках… Разпитах я за сина й — къде е хванат, защо е осъден. През 1925 година централният затвор бе пълен със затворници като него…

— Ще го освободим. Сега ще повикам тук министър-председателя. Двамата ще решим и ще го освободим.

Тя се зарадва и пак ми подава петлето. Казах й да си го върне на село — аз петли и кокошки мога да си купя.

Но тя навярно си помисли, господин Памукчиев, че като не взема това петле, няма да й помогна, няма да й свърша работа. И аз го взех — намерих един кашон, мушнах го в него, хвърлих му малко кифла (с която бях закусвал) да кълве и го занесох в другата стая. Там се обадих по телефона на професор Александър Цанков.

— Санде, ти ли си? Ела до банката. Моля те, веднага. Много е важно.

Цанков живееше тогава в една къща с тъста си Урумов и с баджанака си Буреш. Дойде с колата си, с охраната си. Аз го помолих да отпрати охраната, защото имаме да ходим някъде без нея. Той я отпрати. И тогава му казах:

— Санде, тази жена бе у дома слугиня. Тя има син в затвора… Трябва да го помилваме, да го освободим, защото бил тежко болен от охтика. Ще умре там. Разбираш ли ме?

А той, животното, я огледа и каза:

— Нека излезе. Искам да говорим насаме.

Жената отиде в съседната стая и аз пратих секретарката си при нея — да я забавлява, да си говорят, да се черпят.

Във всяка банка има винаги напитки, закуски, бюфет. Има всичко. Има кой каквото поиска. Генерал Рачо Петров държеше дори уиски, коняк, бяло чирпанско вино.

Цанков отказа да пие… Отказа закуска. Това ме смая.

За пръв път го виждах да отказва ядене и пиене. Той ме изгледа и попита:

— Какво ти даде тази жена, за да освободиш сина й?

Представяш ли си, господин Памукчиев, колко е бил престъпен и коварен този оряховски бик, това животно, за да си помисли такова нещо. Отидох в другата стая, показах му петлето в кашона и той потърка пръсти. „Златото, златното петле на наполеоните, които ти даде, тях искам да видя.“ Аз не изтърпях, замахнах и му ударих плесница. Залитна и падна. Тогава загазих с крака и започнах да го ритам дето завърна, като пазех само лицето му. Той бе замаян и сащисан. Не бе очаквал, че аз ще го бия.

Мене да обвинява той в подкуп. Мене. Наполеоните имаха на едната си страна — те го имат и сега — едно петле, символа на Франция. Той, той смяташе, че аз съм взел злато от тая жена, да спася сина й. Оряховски тип. Оряховски негодник… На мене ми стигаше златото, което имах. Тази жена бе селянка, светиня за мене и аз исках да й помогна, но той изръмжа: „Докато тук аз съм премиер, той никога няма да излезе от затвора.“ Причерня ми. Ритнах го в гордите и повиках началника на банковото ми разузнаване — един боксьор, един мъжага като Джо Луис, като Макс Шмелиг. Висок два метра, як, здрав. С юмрук като стоманен парен чук…

— Обработи го — казах — като пазиш лицето. Но го смажи.

И той го подхвана.

Бой, бой, смаза го от бой… От задника на Цанков швирна кръв. Аз измъкнах бастуна си и като го обърнах откъм долния край, заудрях и аз… Натоварихме го на една кола и го откарахме в болницата на Червен кръст, оставихме го там да му шият задника. Отидох при Ляпчев. А от Ляпчев, в дома на министъра на обществените сгради Янко Стоенчев… Дадох му два милиона, прибавих после още два и на другия ден, в парламента той стана да говори. След това, съвсем неочаквано извика „Ама Вие, Вие господин професоре, не ме слушате…“ и слезе от министерската маса и отиде в средата на депутатите… Подаде официално оставка и кабинетът автоматически изпадна в криза. Стана това, което аз исках. Цанков се противеше. Царят бе зад него, но аз се оправих и с царя на бърза ръка… И кабинетът на Цанков падна. Парите на Янко Стоенчев отидоха на рулетката — той бе страстен комарджия и пропадна. Ние с Ляпчев съставихме кабинета и издадохме закона за амнистията. За това момче, момчето на нашата слугиня аз издействувах да излезе веднага, начаса.

Новият министър на правосъдието извика пред мене директора на Софийския централен затвор и му каза да доведе в моята банка този затворник.

Докараха го — скелет, живи мощи, истински мъртвец. Само кожа и кости… Но той отказа да излезе от затвора.

— Докато не се амнистират моите другари — каза той, — аз няма да изляза.

— Но ти ще умреш, човече — рекох му аз.

— Нищо. Една ливада, колкото повече се коси, по-буйна расте.

— Ти си скелет… Ти си полупокойник. Излез, иди при майка си.

— Не, не мога. Само предател би излязъл така, гратис. Кой ще ми повярва, че аз не съм предал другарите си като изляза с ваша помощ? Нали всеки ще ме попита „Как така ти, само ти излизаш? Значи, помогнал си им нещо…“ Не мога. Дайте обща амнистия и аз ще изляза.

Вие имате много хубава идея, господин Памукчиев, но хората, които трябва да я осъществяват, се покваряват само за половин година. Всяка власт, която и да е тя, се покварява за две, за три, за четири години максимум. Тоя комунист, тоя човек, синът на нашата слугиня, умря в затвора, не дочака амнистията. Тя излезе, но той не я дочака. И майка му се обеси, и къщата им запустя. Някой я купил и разрушил… Този човек и сега е в съзнанието ми. Това иде да покаже, че дори най-хубавата идея може да се провали, когато няма кой да носи знамето. Де ви сега знаменосците на вас, господин Памукчиев? Няма ги. Вие нямате знаменосци. Имате чиновници, партизани, господа ръководители, но знамена нямате.

— Защо ми разказвате всичко това, господин Буров?

(Мисли дълго).

— Защо ли? За да те подготвя за знаменосец, да станеш човек. Да имаш някаква полза от нашия разговор. Ти не знаеш, например, че знаменосците се създават не само от епохата, но и от самите тях. В България има само трима знаменити знаменосци — Ботев, Левски, Бенковски и една знаменоска, Райна Княгиня, която умря през 1917 година. Тя роди петима сина и петимата станаха офицери, но нито един от тях не стана знаменосец.

— Кой може да стане знаменосец?

— Всеки, който хване историческия момент и има дарбата на оратор. Дарбата да говори, но и да слуша, когато му говорят. Знаменосец става не човекът, който крои дълбоки планове и мънка като говори, а който решава бързо, смело и говори сладко. Ораторското изкуство — това е най-висшето изкуство. То трябва да се владее. Да се използува красивата образна реч и да се хвърлят лозунги, които да палят тълпата, народа, както ги хвърляше майсторът Кирков, както ги хвърлях аз, Буров. Както ги хвърляше Никола Генадиев. Ние тримата бяхме ораторите на България, но нито един от нас не написа книга за тайните на ораторското изкуство. Аз ще ти я разкрия тая тайна. Аз ще ти описвам ораторите на света, за да се научиш да говориш като тях, да владееш това изкуство и да останеш в историята като велик оратор.

— Това никога няма да стане.

— Защо?

— Защото Вие сам казахте — Сталин не умее да говори и пише речите си. Ще ги пишат другите.

— Ти се готви за далечни, по-щастливи времена. Златото си остава злато при всеки режим. И така, започваме.

И Буров наля чашата с вино.

— Онова, което искам да ти внуша, господин Памукчиев, за да понесеш по-леко ударите на живота, то е да живееш без илюзии.

— Как така без илюзии?

— Точно така, без илюзии.

— Но илюзиите са красиво нещо. Не може без тях.

— Илюзиите са най-вредното нещо и може без тях. Живейте като птичките божии — радвайте се на живота или страдайте, но без никакви илюзии. Ако вие, комунистите, знаехте правилото да живеете без илюзии, щяхте да си спестите хилядите глупости, които вършите сега. Но аз не мога да променя нищо. Аз имам сега просто възможността да кажа това, което мисля, да ви предупредя. Вярвам, все още има умни и трезви българи, които мислят умно и трезво и ще разберат, че с чувства, надежди и емоции не се прави нищо. Че нещо се прави с пари, с труд, и то сериозен, здрав, градивен труд, а не с обещания и с вестникарски аларми.

— Аларми?

— Точно така, вестникарски аларми. Алармира този, който се бои от нещо и не знае какво точно го застрашава. Той вика „разбойници“, „пожар“, „нападат ме“, макар да знае, че никой не го напада. Той сам си създава врагове. В подсъзнанието си той разбира, че е объркан и заплетен в кълчища, надига врява, за да напомня за себе си. Големите, силните народи и държави не дигат никога врява. Те изчакват. Русия през 1878 година бе гроги. Тя победи Турция, но не можа да победи коалицията, която изплете Англия след това — коалицията в Берлин, на Берлинския конгрес. Англия, без да пукне пушка, взе от Турция най-хубавия й остров — Кипър — и в замяна свика Берлинския конгрес, за да узакони грабежа си и да унизи Русия. Руският император Александър II разбра това. Разбра, че няма да може като баща си Николай II да води една втора Кримска война заради някакви си там обиди и реши да отиде на конференцията в Берлин, за да запази, което може. Да запази това, което е взел, макар и с големи отстъпки и с големи загуби лично за него. Но все пак ще спечели. И праща княз Горчаков и му казва: „Запази това, което може да се запази. Ето ти една карта с две очертания. Първото очертание — това е да се запази онова, което може. Там ти ще маневрираш, там ти ще отстъпваш и настъпваш, а втората линия — това е територията, зад която да не се отстъпва нито сантим. Това е свещената и неприкосновена руска граница — Ерзерум в Кавказ, Балкана в България. Може да има две Българии — васални и невасални, но отвъд Балкана турчинът глас няма да има. Турция само ще дава вид, че управлява, но там тя няма да управлява. Ще управляваме ние, русите. Пази тази карта и ти ще бъдеш спокоен, че аз стоя зад тебе, аз, императорът на цяла Русия. Те не могат да не държат сметка за това. Това е Русия.“

Горчаков взема картата, разучава я, после посвещава в своя план и своя подчинен — руския посланик в Англия, граф Шувалов. Граф Петър Шувалов. Най-великият руски дипломат. Същият, който издейства на Берлинския конгрес Софийска област, Софийски санджак за Княжество България. Той е бил авторитетен човек. И умен, и честен, и работлив човек. Има спомени. Кратки спомени, които аз съм разучавал дума по дума, ред по ред и съм се учил от него на дипломация.

В Берлин Русия е притисната жестоко. Но тя маневрира. Маневрира и прави всичко възможно да скара Австро-Унгария и Англия, Германия и Франция, като набляга на съюзи ту с едни, ту с други, като загатва, че ще отиде с този, който я подкрепи сега. Подчертай дебело това сега, сега. Не става дума за утре, за вдругиден. Не, сега, сега.

Това е тайната на висшата политика, господин Памукчиев, да решаваш нещата сега, сега.

Баща ти, да е жив и здрав и да живее още сто години, ни храни с брашно, с картофи, с масло, с олио сега, а не утре — с илюзии. Който залага на утре, свършено е с него. Важното е да пипнеш властта сега и да я доиш за себе си, но и за народа си.

Всяка власт е силна, когато дава сега, а не утре.

Ние, Сговорът, схванахме това още на 9 юни и дадохме пълна свобода на селяните — да работят земята си, да сеят, да продават. Свобода сега, а не утре.

Ние намалихме данъците временно, на момента. Ние намалихме пътните такси и билетите по треновете. Начаса. Ние намалихме ученическите такси в гимназиите веднага след преврата на 9 юни и учениците разбраха, че ние мислим за тях. Те не бяха високи. Но ние пожертвувахме нещо и заявихме, че никога занапред няма да повишаваме ученическите такси. В миналото, както знаеш, господин Памукчиев, се плащаше такса, за да учиш в гимназията. То не се учеше без пари не се говореше за безплатно образование. Всяко безплатно нещо е ден до пладне. На третия ден то се покварява, на четвъртия се вкисва, на петия се проваля. Човек не е научен да пази онова, което му се дава без нищо. Защо ние, банките, давахме пари, но искахме насреща полици, гаранции, имоти, стоки? Защо? Защото по един начин се впряга този, който знае, че това, което взема е с пари и че трябва да го връща, а по друг, когато е без пари.

Жената, що е жена и тя дава, но иска насреща нещо. Нещо на ръка. Някаква услуга. Без пари — казах вече, господин Памукчиев, не чакай нищо от жена. Даже и най-грозната жена и тя иска да получи нещичко. Ей така, за бог да прости, и Дева Мария не е дала на Йосиф Дърводелеца — на майстора си. Господи, колко велики илюзии има това Евангелие. Как мога аз да седна, да го разпердушиня, та и пепел да не остане от легендите му, но не искам. Не ща да се карам с поповете и владиците. Защото който се е скарал с тях, все е пропадал и са го утрепвали. Стамболов през 1893 година се скара с Търновския владика Климент — Васил Друмев и само след две години му отсякоха и ръцете, и главата. Сякоха го с ятагани, насред София. Сякоха го във файтона му, а аз не ща това. Затова един съвет от мене, господин Памукчиев, не се карай никога с църквата. Гледай да я имаш на своя страна. Нека стои като резерва зад гърба ти. Тя няма да ти навреди. Тя само ще има полза от тебе, но и ти от нея. Защото църквата — това е духовният филтър на народа ни.

Вярващите хора са малко. И не са тези, които ходят на черква. Не. Вярващият човек живее с душата си, със сърцето си — той не лъже, не краде, не убива, освен на война. Там убива, но вярва, че убива в името на България, на родината си. И е прав да убива. Защото ако не убива той — него ще убият. А никому не се иска да мре. Златната линия на всяка църква е, че тя ръководи главно жените и действа чрез жените. Като се съберат жените в черква, те са като в свой клуб, в свое кафене. Те си разменят новините, те си казват хиляди неща, те са като в едно свое семейство.

— Вие ми казахте вече това.

— И пак ще го повторя, и ще го потретя. Църквата — това е сладък, свещен дом за жената — майка. Там тя показва рожбата си на света. Там я кръщава, потапя я в купела и тя, рожбата й, влиза в обществото. Кръщението е велико тайнство. То е велико нещо. Майката не ходи в черквата, когато ще се кръщава детето й. Носи го кръстницата, бабата, лелята, сватята, роднина или друга жена, но не майката.

Кръстницата също е велико нещо. Тя е втора майка на детето й то трябва цял живот да я уважава, да я обича и да я гледа в очите. Кръстницата показва детето на селото, на града, на света. Тя не го носи обвито и обвързано в повой, носи го през селото развито, по пеленки и го показва.

— Виж ма, виж ма, какво бебе е родила Мария, Пена, Дена, Тота, Гана, Дана, Ивана — и го показва на жените. Те, жените, първо гледат пишката на детето. И я побутват и се подсмиват.

— Леле, като на баща му. Леле, като на чича му. Леле, като на вуйча му. Но обезателно казват нещо за пишката на детето. И това е ритуал. Това е нещо весело и радостно за тях. Те говорят за това и си спомнят за този или онзи любовник. Подмятат си шеги, закачки… Жените на кръщене просто празнуват.

Детето минава през селото своя церемониален марш с гола пишка, което иде да подскаже, че го чакат велики подвизи на това поприще.

Майката приема детето от кръстницата. Плаче от радост. Но плаче и за това, защото не знае какъв късмет ще извади това дете. Дали ще стане банкер, чиновник, писар в общината или орач, копач, жътвар. Както и да е, тя приема детето и целува ръка на кръстницата — знак на уважение. И отсега нататък, кръстницата й става втора майка.

Буров замълча, доля си отново чашата и се замисли. Мисли дълго. Мисли напрегнато. На челото му се сплетоха бръчки. Остави чашата, погледна бутилката и сръбна бавно.

— Ти знаеш ли твоята кръстница коя е, господин Памукчиев?

— Да.

— Коя е тя?

— Живее на село, много добра жена. Ходим им на Ивановден на гости, те ни посрещат, ние си носим ядене, пиене, става голяма веселба.

— А ти като работиш, като печелиш пари, занесе ли й някога едно цвете?

— Не.

— Да си отишъл да й занесеш една кърпа, една забрадка, като си бил учител в Добруджа през 1940 година? Да си й пратил един армаган?

— Не.

— Видях и аз Добруджа тогава. То бе красота. То бе рай. Там имаше всичко. Купи ли й метър и половина басма, бархет за една блуза — да те поменува, да знае, че не си я забравил?

— Не… Аз на майка си не съм пращал, макар че имаше… Не защото нямах пари, а защото нямах навик. Не знаех…

— Това е защото не е имало кой да те научи, кой да ти каже, че уважението към човека е уважение и към самия тебе. Ти си човек. Ти си личност. Но ти не показваш себе си като човек, като личност, ако не даваш на другите, ако не даряваш. Дарителството е велико чувство и чест за човека. Макар че то — повтарям и потретям — се прави с някаква далечна, користна цел — да се чуе, да се знае, да се покаже.

— Според Вас, всяко нещо се прави с интерес.

— А не е ли така?

— Не е.

— Дай пример. Да чуя.

(Разлива чашата си. Пламва.)

— Ето например, Ботев, Левски…

— Всяко правило си има изключение. Това е закон.

— Но Вие за всяко нещо казвате, че е закон.

— Да, закон. Всичко в природата става по строго установени закони. Няма нещо, което да не е закон на живота или на природата. Защо, например, в житото никне къклица, щир, бъзе, трънак? Защо?

— Не знам.

— А аз знам. Защото всяко нещо в природата има своето място и иска да живее. Охлювът пасе най-чистата и най-крехката тревица и от него става най-фината супа. В Швеция и Швейцария например, супата от охлюви се смята за суперделикатес, защото охлювът е мерило за чистотата на тревата в света. Не кравата, не овцата, а охлювът. И където ходят охлюви, значи там е чисто. Охлювът пасе и е еталон за чистота. От охлюва майка ми вареше поне десет вида яхнии, габровките — двайсет вида, тревненките — трийсет вида. Охлювът и гъбата са деликатеси. Но кой цени охлюва? Никой. Кой цени рибата — никой. А прясната риба, мрена, пъстърва, щука, костур или чига — това са великолепни ястия. Най-здравите и най-чисти ястия. Шаранът — не. Но тези мрени, ах, тези мрени, те са прелест. Ние вземаме вонящо говеждо месо, старо и жилаво, та и вълците не биха го яли, и плащаме за него десеторно повече отколкото за рибата. Защо? Защото сме невежи в храненето. Храната на човека, господин Памукчиев, е основата на живота. Но за тази основа ние знаем толкова малко.

— Стига ни колкото знаем.

— Не стига.

— А какво повече трябва да знаем?

— Всичко. За онова, от което зависи животът ти, господин Памукчиев, ти трябва да знаеш всичко. Да няма тайни за тебе. Например, никой не е казал досега каква неоценима полза носи на човека пчелата. Да я издигнем в култ. Да й направим паметник. Пчелата — това е основата на плодородието по света. И ако не е тя да опрашва овошките, какво ще ядем. Какви плодове ще похапваме, кажи ми. Пчелата в кюстендилските села е на такава почит, че я смятат за свещена. Да убиеш пчела се смята за грях. Защото там овощните градини са нищо без пчелите. Ние би трябвало със закон да накараме селянина да въди пчели, да има кошери. Да се прокара закон, според който селянинът за един кошер пчели да получава от държавата облекчение на данъка си с хиляда лева. Той ще полудее. Той ще развъди сто кошера. И няма да плаща данъци. Но ще извади от сто кошера поне 2000 кила мед и ще задави пазара с мед. Медът е храна. Медът е лек. Медът е резерв на захарната ни индустрия. Всеки ще има в двора си по една фабрика за мед. Но глупава държава — глупав народ. Аз предложих това нещо още през 1923 година на професор Цанков. Той повика министъра на финансите Петър Тодоров и му каза, че предлагам да се дава премия на селяните, които гледат пчели. Петър Тодоров не ме разбра. Той навярно си помисли, че аз имам нещо на ум — българинът винаги живее с някакво подозрение, той се пита: „Аджеба, защо ме будалка този? Защо го предлага? Какво цели? Какво мисли?“ Национална черта на недоверие и дълбоко подозрение. Тя, тая черта, не може да се изкорени никога.

Нея навярно я има във всеки народ, освен в еврейския. Този народ аз не го обичам, но го уважавам, защото само евреинът не се запитва; „Аджеба, защо този ми предлага това и това?“ Не. Там се мисли така: „Щом това изнася на него, навярно ще изнася и на мене. Да проверя. Да проуча. Да опитам и аз.“ И всяка доходна търговия се опитва, проверява и разширява. Търговията с мед в България е цъфтяла само в Кюстендилско, никъде другаде.

— Защо?

— Първо, защото в турско време там не е имало много турци и защото там хората са много чисти, много умни и много предприемчиви. Те знаят, че плодът — това е основата на живота. Че без плодове няма дълголетие и здраве. И садят дървета, и берат ябълки за продан в цял свят. През 1923 година аз реших да изнасям две неща по света — чист български мед в запечатани буркани с гарантирана марка и вино. Чисто, хубаво, българско вино. За меда щях да гарантирам, че не е смесван със захар. Някои хора подхранват пчелите и правят изкуствен мед. Щях да изнасям само кюстендилски мед. Там, в селата Стенско, Ръждавица, Шипочано, Ямборано, Драговищица, Соволяно има големи стопани, с много кошери пчели, където не слагат грам захар да ги подхранват, да правят изкуствен мед. В Ямборано аз ядох мед, който ухаеше на ливада. Това е мед. Ако искаш мед, господин Памукчиев, иди в Стенско, Ямборано, Шипочано и Ръждавица. Иди в Соволяно, най-хубавото село на България, с една шуртяща чешма на мегдана — пее, пее. И хубави хора, и хубави ливади. Красота.

Направих аз това предложение на професор Цанков и той, мръсникът, за да отбие удара ми, вика Петър Тодоров. Петър Тодоров е от Ловеч. Той е хитрец. Хитрината му е ловчанска — иска да го нацепи на дявола, а дяволът да му се усмихва и да му благодари. Глупак. Дявол, но дявол на дребно. Той ми каза тогава:

— Господин Буров, балансът е така балансиран, бюджетът е така отмерен, че всяко нарушение — макар и с лев — ще го разстрои. Не можем да даваме на селянина премии за това, че ще въди пчели. Това си е негово правило, негов интерес. Ако има интерес, ще въди пчели, ако няма интерес — няма да въди. Ние не го облагаме с данък върху пчелите, следователно той ще си реши какво да прави. В момента нямаме пари. Нито лев.

Аз му казах тогава:

— Господин Тодоров, Вие дойдохте от Ловеч с една празна торбичка, с два учебника в нея и станахте министър.

Аз дойдох в София с файтона на баща си и не станах нищо. Аз съм учил политическа икономия в Европа и знам, че в Европа се насърчава онова, което ще ти носи полза не в момента, а цял живот. В Кюстендилско има 12 хиляди декара ябълкови градини. Те могат да дават на година по два тона ябълки на декар, но могат да дават и по десет тона. В село Бяга, Пещерско, аз съм виждал ябълкова градина да дава дванайсет тона ябълки. Разбираш ли разликата, ловчанско дяволче. Разбираш ли моя замисъл — България може да изнася ябълки в Европа, ябълки каквито няма никъде по света. И череши — да задавим Европа с череши.

Аз занесох на Думерг, на Бриан, на Титулеску череши, български череши от село Ямборано и от Соволяно, по една щайга, и им ги дадох пред всички на един банкет. Банкета го даваше Бриан. Аз обрах лаврите — никой никога не бе виждал по-едри, по-вкусни, по-апетитни череши. Там, на този банкет (той стана през юни 1926 година) аз станах център на внимание. Нарочно занесох тези череши, господин Памукчиев, за да направя реклама на България, на българската земя. Защото всеки българин, където и да се намира, той трябва да прави хубава реклама на България и да се гордее с българската земя.

Втора като нея няма на света. Швеция е сива и тъжна, а Швейцария не е страна, а банкерска къща. Испания е гореща, страстна, хубава страна, но бедна — тя няма нашите гори, води и ливади. Тя няма нашите плодородни поля. Аз не знам по-дивен, по-прелестен край от долината на Струма, от Кюстендилската долина. Това е чаровна земя, чаровен край.

Черешите се огледаха от всички гости на банкета. Бриан дойде при мене, нарочно ме прегърна и каза:

— Господин Буров, Вие ни донесохте радостта на една забравена от бога страна, която ние, за жалост, не сме познавали.

И за да удари, да нарани надменния Титулеску — румънския представител в Обществото на народите, каза:

— Чак сега разбирам защо нашите приятели, румънците поискаха да влязат в България преди тринадесет години, през 1913 година.

Титулеску позеленя. Той си бе сив и зелен на цвят, но стана като зелен гущер.

Бриан беше дипломат. Той обичаше света, хората, но не уважаваше надменните дипломати, като Титулеску.

— Какво представляваше Титулеску?

— Умен и хитър румънец. Грозен като Богдан Филов, с хубава жена — като Кина Петева-Филова, с големи цици и отхвръкнало дупенце, тя бе хубава жена… Познаваше цялата световна история, цялата история на дипломацията и говореше само с по-големи от него. С Бриан, с Лойд Джордж, с Клемансо-младия… Ние, българите, не бяхме достойни за неговия поглед и затова не ни говореше, само ни заплашваше. Но бе възпитана свиня.

— Свиня?

— Да, истинска влашка свиня, от най-мръсните. Представи си, господин Памукчиев, аз исках чрез него да се направят някои облекчения за българите в Добруджа, да изпрося едно снизхождение на румънската власт към тях. А той взе щайгата с череши, която аз му бях донесъл и дал като подарък, и започна да я разнася из салона, на приема, и да казва на дамите, на чист френски език, че те са румънски, брани в Брашов и в Синай, в Карпатите, че били истински карпатски череши. Моят агент, човекът, който водех с мене на този банкет, вървеше след него с чаша в ръка — уж че се разхожда — и го подслушваше. Няма защо да крия — на всеки прием, даван от правителството, има подслушвачи. Това е закон. Няма вътрешно министерство без агентура. Ако не вътрешното министерство, то военното разузнаване върши тази работа. Имаше си разузнаване и нашето външно министерство. Моят човек ми каза това и аз отидох до Титулеску, засмях се весело и казах на френски, като целувах ръцете на дамите:

— Господин Титулеску, Вие правите, както казват българите, с чужда пита майчин помен. Аз Ви подарих тези череши от България, за да зарадвате с тях жена си, Вашата собствена съпруга, която така високо уважавам, а Вие ги раздавате на чуждите жени. Не бива така. Това е кощунство с прелестната Ви съпруга. Тя ги очаква. Тя е осведомена вече от мен, че й пращам подарък — череши…

Срязах го. Заклах го.

Той ме подозираше, че аз ухажвам жена му. Това бе истина. Аз обичам румънките — те са прекрасни любовници. Харесвах и жена му, а той ревнуваше.

И стана чудо, господин Памукчиев. Дойде жената на Бриан, или любовницата му, не разбрах, защото дипломатите си водеха и любовниците на тези приеми. Целуна ме по бузата и каза:

— Господин Буров, каня Ви на прием в нашата резиденция, с господин Титулеску. Но моля Ви, донесете още една щайга от тези прекрасни плодове на българската земя. Обещавам Ви да дойда в България, когато зреят тези плодове. Ще си построя една вила и ще прекарвам лятото си именно там…

Това бе прелестна жена. Французойка.

Велика жена е французойката, господин Памукчиев. Тя разбра първата игра на Титулеску — скопеца, мръсника, и ми помогна да направя тогава най-хубавата реклама на България. Вън, в колата си, в моя „Линкълн“, аз имах още седем щайги с череши. Бях ги взел от Стенско, Ямборано и Соволяно — опаковани, приготвени за подаръци. Заповядах на шофьора си да ги донесе разопаковани, обсипани само с малко черешови листа… Обрахме листата и ги поднесохме на дамите, на масички, като им подадохме и по един плик — да си сипват за вкъщи колкото искат. Бях предвидил всичко. Дамите не се втурнаха да сипват. Те помолиха моя шофьор, той да им ги насипва и да им ги дава. Те бяха много възпитани жени. А си представях какво би станало, ако това се случеше в България, на софийски прием — как щяха да се втурнат, да грабят с ръце. Но на Запад културата на жената е толкова голяма, че тя би умряла от глад, но не би се изложила с лакомия. Лакомията, господин Памукчиев, е най-долното нещо на света. Който е лаком — той е звяр, той е животно, той е свиня. Да умираш от глад, давай вид, че си доволен от живота, че си сит. Нищо не гнуси дамите на Запад както лакомията на мъжа. Затова аз, преди да отида на прием, първо си ям в къщи, а там на приема — само гледам и „купувам“, опознавам характера на хората.

Много велико нещо е, господин Памукчиев, да се научиш да купуваш, да оценяваш хората по време на гощавки, на приеми.

— Защо така?

— Защото именно там, на гощавката, човек се показва такъв какъвто е. Добър или лош. Беден духом или богат. Нежен или прост. Тактик или грубиян.

Обядът, вечерята, приемът — това са велики училища, велики изпити за човека, господин Памукчиев. Ето защо, канят ли те някъде на прием, първо си подложи вкъщи. Хапни си добре. А там само слушай, само гледай и се учи на добро държание и на учтивост.

Вземи си чашата в ръка и тръгни да се чукаш с този, с онзи, прави висша политика.

Висша политика се прави само с пълен стомах и с пълна чаша. Ето, затова аз ценя така високо търговията с хубави вина, защото без виното не става нито разговор, нито политика. Хубавото вино развързва езиците, но завързва приятелствата. Една жена, дори най-недостъпната, като изпие две чаши винце, нещо я засърби където трябва, пламне й келя, и ляга… Без вино няма победи на любовния фронт. Красотата на хубавото вино е и в неговата реклама. Без реклама — няма търговия. Нашите глупави винари и производители на вина не знаят цената на рекламата.

Отваряме нова бутилка и Буров си долива чашата, пие бавно.

[1] До 9 септември 1944 година, а и по-късно, години наред, пътуващи певци и музиканти свиреха и пееха по влаковете и събираха бакшиш. Те бяха обикновени хора, музиканти и певци. Пееха стари шлагери и градски песни и веселяха народа. Свиреха познати парчета от опери и оперети. Изкарваха добри пари, но деляха с началник-влака, с кондукторите, с контролата. Генерал-майор Васил Марков от Ябланица, главен директор на БДЖ, по едно време забрани тази „просия“, но пътуването не стана по-леко, нито пък по-добро. — Б.авт. ↑

[2] Канкули — специално изработени медни или сребърни съдове за пренасяне на големи количества розово масло. Мускалът е малък съд. Само в Казанлък има все още запазени канкули в къщата на Папазов и в музея на град Казанлък. — Б.авт. ↑

— Ако имах през 1926 година сто вагона с български череши, щях да ги продам лично аз в сто страни — по вагон в страна, като лична реклама на моята банка. И щях да завладея пазара. България по производство на ябълки и череши бие Европа и света. Ние — нека не си правим илюзия — изтървахме пазара на розовото масло още през 1923–1925 година, когато се появи терешето, този заместител на розовото масло. И нашият пазар ритна назад. Стоян Тевекелиев се опита през 1935–1936 година да завладее германския пазар с български сини сливи-маджаркини. Не успя, защото го бяха изпреварили сърбите. Още през 1920 година сръбското правителство създаде Закон за насърчаване на овощарството и пчеларството в Кралството…

Сърбия, Черна гора, Босна, Херцеговина, Македония — това са планински краища, с хубави равнини сред тях, като Вардарската долина. Там растат плодове. Там растат сливи, орехи и се въдят много пчели. Умни държавници в Сърбия, като Пашич, като Нинчич, като Цинцар — Маркович видяха съюзник в пчелата и решиха да ни изпреварят нас, българите, румънците, гърците. И развиха голямо овощарство и пчеларство. Сръбският мед се продаваше в Женева, като супермеда на света. Сръбските едри сини сливи завладяха пазара в Германия. Една страна с голям потенциален пазар за плодове. Кой в България се сети за това през 1923 година, когато дойде на власт Цанков? Кой? Никой.

Петър Тодоров си гледаше мустака. Гледаше коя чиновничка е по-хубава.

Той бе първият българин-министър, който започна да „оправя“ чиновничките си във финансовото министерство. И Цанков таеше това. Защото ловчанлия ли е, троянчанин ли е, плевенчанин ли е — той иска първо да получи, после да даде.

Това са те плевенчани, ловчанлии и троянчани. Хитреци на дребно. Не ги уважавам аз тях, защото те искат да ебат дявола. И то без пари. Ако бяха умни, те щяха да развият, както сърбите, едно супермодерно овощарство и щяха да задавят Европа с мед. Какво им пречи? Ливади много. Земи много. Гори много. Вода много. Пчелата е като кравата, господин Памукчиев — тя иска ароматна трева, цветя, билки, иска и чиста вода. Без вода не става овощарство. Ето защо, аз казвам — рекламата прави търговията, но и търговията си плаче за рекламата. Ако ние имахме мед, като оня в Кюстендил, лично аз щях да го рекламирам в Европа. Но в село Стенско през 1923 година, когато минах оттам с колата си, видях по два, по три кошера в двор. В Ямборано бяха повече — спрях аз в общината в Ямборано, седнах при кмета и извадих бележника. Аз никога не се движа без моя бележник — съветник. Искам да ти дам един малък приятелски съвет, господин Памукчиев. Където и да ходиш, да си носиш калем и бележник. Това е нужно. Това е необходимо на човека, както тетрадката на ученика и мистрията на зидаря. С това ще си вадиш хляба. Попитах кмета на село Ямборано:

— Извинете, господин кмете — говорех му много учтиво, като на човек, с когото искам да водя дълъг разговор, — моля Ви, кажете ми, колко кошери пчели има в селото Ви?

— Че знам ли ги.

— Горе-долу.

— Отде да ги знам. Туй не ме интересува. Аз си гледам кметлъка, общината, а селяните си гледат работата. Всеки с работата си.

Тогава не бях още министър, а просто банкер, който проучва условията за търговия, условията за продажба на плодове на световните пазари. Всяка банка търси сама пазарите. Нея не я търсят. Тя насочва търговците. Тя им казва къде какво се търси, къде какво може да се продаде. У нас е прието търговецът сам да разбива пъртината. Не, той не може да прави това, защото си гледа магазина, склада, хляба. За него ще разузнава банката му. За това поддържа свое банково разузнаване. Тя ще подпомага своите клиенти. Тя ще им дири пазарите, а не те. Ако те си намерят — добре. Евреите — търговци до един почти членуваха в разни масонски ложи. А какво бе масонската ложа? Нищо друго освен осведомителна търговска и банкова централа. Начело на ложите стоят повече евреи — банкери — Дюпон, Рокфелер, Стисен, Круп, Шнайдер — световни имена…

Българинът — банкер е принуден сам да разузнава, ако не е впрегнат в някоя масонска ложа. Аз съм заклет враг на това еврейско племе, но аз го изучавам, аз го дебна, аз го следя, аз се уча от него, защото то е по-умно и по-предвидливо от нас, българите — банкери… Да, това е истината. Умните народи са умни, защото умеят да пестят и да ценят парата. Простите банкери и народи са прости, защото не умеят да ценят парата. Какво искаш, щом сложихме на 9 юни 1923 година за министър на финансите един ловчанлия, който играеше покер, който пилееше пари по балове и банкети, а „оправяше“ чиновничките си без пари. Това е грозна история. Мъж, който използва подчинените си за лични цели и услуги, е подлец. Жената е нежна натура. Тя трепери за службицата си и дава, бута, но проклина. Петър Тодоров — да ме прощава историята ни — не бе за министър на финансите. Дребнави сметки са го издигнали тогава — на 9 юни. Аз, ако бях тогава в България, нямаше да позволя това.

— А къде бяхте?

— Във Франция, в град Виши. Там бях политически емигрант. И там ме завари новината за преврата. Върнах се в България и видях кабинета вече напълно оформен. Министър-председател и министър на външните работи — професор Ал. Цанков, министър на вътрешните работи — генерал Иван Русев, министър на финансите — Петър Тодоров, министър на земеделието — Янаки Моллов. Димо Казасов бе министър на железниците, пощите и телеграфите. Аз бих поставил за министър на финансите Владимир Моллов, но не и Петър Тодоров.

— Господин Буров, а няма ли у Вас малко омраза към Петър Тодоров, поради това, че той пожела да сътрудничи с правителството на Отечествения фронт, с Кимон Георгиев?

— Не, аз не се ръководя от това. Аз гледам на нещата като Бога — отвисоко. Аз ти говоря за българската история, такава каквато е, а не каквато бих желал да я видя. Историята си е история. Тя се създава от хората точно по тези закони, които важат в момента. Защо не ти говоря за мразения от мене Димо Казасчето — еврейчето, чифутчето, с името „Моше Казасов“? Не ти говоря, защото той може да има кусури, но има и ум. Същото е и с Кимон. Той има хиляда кусура, но има поне две ценни качества. А Петър Тодоров ги няма. Той даваше вид, че е банкер, финансист, адвокат, а не бе нищо. Той създаваше впечатление, че знае много. Знаеше онова, което други не знаеха, защото бе таен агент на една-две банки. И там научаваше тайни, които нашепваше на ухо.

Много е важно на този свят да знаеш тайните на света, господин Памукчиев. Да знаеш нещо, което другите не го знаят. Например, да знаеш, че Хитлер и Сталин се бяха разбрали през 1933–1934 година да търгуват, да си купуват и продават стоки, да не се сбиват, да си карат търговията разумно, по човешките закони, защото това им диктуваха интересите. Те бяха на противникови позиции по идеологията. Но идеологията не храни държавата, а я храни селото и търговията. Това е закон на живота. Наполеон мразеше Англия не защото бе на други идеологични позиции, а защото тя не му позволяваше да търгува — блокира пристанищата на света за неговите кораби. И в битката при Трафалгар той загуби морското си могъщество и крилете му паднаха.

Адмирал Нелсон му бе майсторът тогава. И той подряза крилете му — да не литне над Англия. Затова му дигнаха такъв огромен паметник. Паметник, за който са платили в Англия толкова злато, колкото струва самата статуя.

До Трафалгарската битка Англия бе жестоко притисната от Наполеон. И когато падна флотата на Наполеон, падна и куражът му да завладее Англия. А той би могъл да го стори, ако флотата му бе оцеляла.

В българската история аз познавам много сериозни, трагични и героични моменти, когато всичко е било на косъм — както през ноември 1885 година, във войната със сърбите. Българите поставят всичко на карта и на 7 ноември те побеждават. Те вземат връх с върховно усилие. Кой вдигна паметник на българския войник от 1885 година, който спаси България? Никой. Пари ли нямахме? Имахме. Скулптори ли нямаше по света? Имаше и ги има. Но защо не се вдигна този паметник?

— Наистина, защо?

— Пак поради лични сметки и интереси, господин Памукчиев.

— На кого?

— На Фердинанд, на Стефан Стамболов, на другите ни политици.

— Какво е виновен Стамболов?

— Той не е участвувал в боевете, в тази война. Той не е бил като Бендерев, на първата бойна линия. И той не позволи да се вдигне този паметник чак до 18 май 1894 година, докато падна от власт.

— Но защо?

— Защото това търновско копеле бе търгаш по душа. Той бе търговско чедо и остана търгаш цял живот. Той например, през 1877–1878 година е търгувал с добитък. Той е бил снабдител на руската армия с месо. И не е бил опълченец.

През 1885 година пак същото… Той не е искал да отиде на първата бойна линия, да умре, като брата на войводата, на Христо Ботев, Боян Ботев. Той не умря като хиляди други българи и не позволи от 1887 до 1894 година да се дигне нито един голям паметник. Какво е, например, господин Памукчиев, паметникът на Васил Левски? Нищо.

Този паметник можеше да се вдигне до небесата, и не там, където е била бесилката, а в центъра на София, на мястото на Градската градина, срещу двореца на Батенберг, на Фердинанд. Да знаят те — Батенберг и Фердинанд — че българинът се е бил и мрял за чиста и свята република, а не за монархия. Няма нищо по-хубаво, господин Памукчиев, от републиката. Ако България бе република, аз съм уверен за себе си, щях да стана поне веднъж неин президент. Да, щях. Защото имах пари. Имах банка, имах всичко. А сега какво? Нямам нищо. Но аз щях да бъда президент като Льобрьон, като Поанкаре, щях да вляза в историята.

А сега ще вляза, ако ти, господин Памукчиев, ме вкараш в нея. Аз вярвам, и съм сигурен, че някой ден ще оценят умните хора в България. Смея да твърдя, че не съм от простаците и ще се поинтересуват от моя опит на човек, банкер, търговец и дипломат. Да, да, ще се заинтересуват. Защото умът не се създава на пазара — той се създава в нацията, в епохата.

Моята епоха бе бурна, търговска епоха. Моята епоха бе бурна, драматична и тъжна епоха.

Вие, младите, сега я определяте само с една-единствена думичка — капиталистическа. Подчертайте това. И я отминавате. Защо? Защото не ви пасва.

А тази епоха искаше тройно повече работа и петорно по-голямо напрежение от вашата. Вие искате да работите само по 8 часа на денонощие, а 16 часа да ги профукате за сън, за наслади. Къде дават тъй? Кой позволява това? За стотен път те питам, господин Памукчиев.

Вие, ако не работите денем и нощем, сте свършени.

Вие трябва да работите като зверове, за да оцелеете. И това ще стане. Ще заработите, вашата мамица, ще заработите и ще си спомняте за мене, за банкера Буров, който ви казва, че няма богат човек хайлазин, няма богат човек, готованец.

Кой ще ви храни вас, дембелите, с осемчасов работен ден?

Селянинът, ако не работи по двайсет часа, работникът — по 10 часа, търговецът — по 18 часа, докъде ще стигне? А занаятчията и без това си работи от два часа след полунощ до седем-осем часа вечерта. Дръпне кепенчето. Затвори шивачничката си и си отива вкъщи. Жена му е приготвила вечерята. Измие ръцете си, хапне и заранта, в два часа, е на крак. Отваря кепенчето и почва да шие. София при 250 000 жители имаше 6700 шивачи и калфи.

Това бяха роби на труда. Роби на професията си. Те се бяха отрекли от живота, за да имаме ние костюми, дрехи и то срещу какво — срещу парче хляб и една постна бобена чорбица. Но пестяха и учеха децата си. Децата на тези хора ставаха офицери, ставаха търговчета, ставаха учители и чиновници.

Българинът е хубав човек, господин Памукчиев, когато работи и пести. Но пусне ли му края и се пропие, тогава пропада.

Аз ти говорех за село Ямборано. Кметът на селото ми каза тогава, че в селото си имат само един пияница. И един крадец. Крадецът е беден човек, лежал в затвора в Кюстендил за кражба. Но се опитва да живее честно. Обаче пияницата са го изгонили.

Селото, господин Памукчиев, имаше толкова фин, здрав филтър на морала, какъвто няма никъде. Той е страшен, много, много полезен филтър. Страшен за пороците и полезен за хората. И на село хората се боят от затворника като от чума.

В селото затворникът няма приятели — хората бягат от него. Говоря за криминалния затворник, политическият е бил винаги на уважение.

В земя като българската, пороците не вирееха. Аз познавах една млада, хубава жена, която бе слугиня у генерал Никола Иванов. И той, този генерал, й плащаше двойна заплата, само да му краси къщата. Бе чудна красавица. Тя бе гордост на София, на България — по красота.

Ако бе киноартистка, щеше да удари Грета Гарбо. Но си остана чиста, благородна и добра слугиня, нищо повече. Омъжи се за един хлебар, стана хлебарка… Продаваше хляб. Беше с бяло лице, с висок бюст. Хубавица бе, но не се продаде за пари. Аз понякога минавах край тяхната фурна да я видя, да й се порадвам. То бе жена-брилянт.

Беше от едно Кюстендилско село. Израснала сред ябълките. Яла ябълки като дете, яла ги и майка й. Дето има ябълки, господин Памукчиев, там ще търсиш красивите хора и най-вече красивите жени. Петър Тодоров, за който ти говорих преди малко, господин Памукчиев, ценеше красотата на жената и назначаваше в своето финансово министерство само хубавички момичета. Ние го виждахме. Ние го знаехме, но си траехме. Чисто българска черта. Българинът те вижда като затъваш, като закъсваш, но само жената ще те спре и ще ти каже: „Стой, къде? Какво правиш?“ Мъжът — не.

Жената е по-благородна от мъжа. Жената спира тръгналия по погрешен път. Ето защо българинът се жени и за по-грознички жени, но чисти, с голям ум. Чиста в мислите си, умна в живота. Красотата на жената се мери не в таланти, както златото, не в карати, а в благородството й.

Жената на Петко Каравелов — Екатерина Каравелова си бе въобразила, че е по-умна и по-учена от него. И това му разби живота. Затова да ти дам един приятелски съвет, господин Памукчиев, жени се за селянка, но с по-малко образование от тебе. Не я вземай учена. Не ти трябва. Ти си човек. Ти си българин. Ти трябва да имаш тяжест вкъщи. Да знае жената, че не е по-умна и по-издигната от тебе — това е едно от условията, за да преуспява българинът. Не обичам еманципираните премного жени. Не, те са вредни и опасни. Жената трябва да си остане жена — нежна и добра, а не началничка. Жената-началник не е началник. Тя е смърт, тя е гибел за мъжа.

Жена министър не бива да става. Жена големец — също. Жената е добра само когато вярва в мъжа си и го обича. Жената — началник не вярва на никого. Тя е емоция, а властта и политиката искат железен юмрук. Това не е шега работа. Това е най-сериозната работа — да подсигуряваш спокойствието на един народ, сигурността на една държава и хляба на една нация.

Това не е работа за жени. Аз се чудя на еманципираните жени — на какво разчитат те? Че ние, мъжете, не правим ли всичко за нашите жени и любовници? Ние, профаните, ние, простаците, се бием, колим, ние гинем за тях като работим по сто часа на денонощие само за тях. За какво живеем ние, мъжете, нали за тях, за жените?

Ние лъжем, крадем, нападаме, убиваме, трепем да имат те.

Цанков, след преврата на 9 юни, ме покани у тях на гости. Аз отидох сам. Аз не ходя с жена си на гости на хора, които стоят под мене. Смятам го за обидно.

Не искам да виждам как ми се подмазват пред жена ми. Цанков имаше нужда от мене. Искаше да ме прави свой съветник. Отидох у дома му. Той има дъщеря. Жена му ми се усмихна от вратата и ми посочи неговото място на масата. Аз, обаче, уж неволно, уж нехайно, седнах на най-лошото място — до ръба на масата. Тя ме замоли да седна там. А аз й казах, че това е мястото на мъжа й, а той е глава на семейството, той подсигурява хляба, който ще ядем. Затова нека той си седне на мястото. Мисля, че казах нещо разумно. Но Цанков — това зле възпитано говедо, този копой, ме хвана за раменете и ме настани на своето място. Аз веднага разбрах с какъв човек имам работа и го отрязах.

Не ядох почти нищо, само пих едно кафе и казах, че не мога да приема да му бъда съветник, защото е много умен.

Той не разбра намека. Не схвана иронията. Не улови шегата и присмеха ми, жена му — също. Тя бе хубава жена, с много приятни черни очи и хубав глас…

Бе направила торта с шоколадова глазура. Аз поисках още едно парче — за да й направя удоволствие. Тя се трогна и ме помоли да взема и трето… Не отказах — изядох и него. А тя, глупачката, ми сви останалата част от тортата — да я нося вкъщи. Аз, банкерът…, да мина през София с нейната торта…

Прост човек се бе оженил за проста жена, независимо от образованието й. Аз винаги съм казвал, господин Памукчиев, че дипломата, образованието не е всичко. Че цялата учебна система трябва да се промени коренно. Ние би трябвало да премахнем много предмети, но да има обезателно: държание в обществото, кавалери и кавалерство в живота, историческо четиво с героични примери, готварство, камериерство, уважение към старите хора, земеделие. Във всяко учебно заведение да се изучава земеделие и скотовъдство.

Да знае българинът от дете, още от първо отделение, откъде излиза хлябът.

— Вие и по-рано ми казахте това. Сега пак го казвате същото.

— Да, повтарям, защото повторението е майка на знанието. Един човек, един народ, ако не знае откъде му излиза хлябът — той е загубен. На гърка — от морето. На исландеца — от океана, от рибата. На сахареца — от пустинята. В Исландия децата от първо отделение разучават видовете кораби и видовете риби. Те обикват рибата така, както ние обичаме нивките, земицата, кравите и воловете. На Елин Пелин ние, българите, сме му благодарни само за един негов разказ — „Старият вол“. Защото това е разказ-символ на българската душа, на българската почит към труженика, към вола, който ни е бил другар и ни е хранил. Елин Пелин може да не напише вече нищо. Не бива да се иска повече от него. Стига дето написа „Старият вол“. Това е най-хубавият разказ в българската литература. Голям, велик разказ. Апотеоз на българския дух, на добрия българин.

Шопът, този осмиван от нас човек, се показа достоен за Нобелова награда. Той, шопът от Софийското равно поле, не коли вола, не му дере кожата да си прави цървули. Не, той го оставя да умре. Той го погребва като човек.

Ето величието на българина, господин Памукчиев. И като идеш в София, намини към дома на Елин Пелин, иди при него и му предай от мое име, че аз — българинът, аз — човекът Буров, се прекланям пред гения му. Повече да не пише — щом няма да напише нещо като „Старият вол“. И как само го е казал (затваря очи, цитира): „И винаги когато се върна в село, аз се покланям на два мили гроба — на майчиния и на Белчовия“. Така мисля беше. Ето аз, банкерът, съм го запомнил. Това е, младо момче, това е, господин Памукчиев, геният. Йордан Йовков няма такъв топъл и нежен разказ като „Старият вол“. И Иван Вазов няма. Никой народ го няма. Има го само България. И така, чрез такива разкази се възпитава нацията. Само с гениални разкази, като „Старият вол“. Да, Юго, само Виктор Юго би могъл да напише такъв разказ. Но аз питам — кой го цени като гений Елин Пелин? Никой. Ние, хората, съдим за писателя по онова, което пише в момента, а не за онова, което е написал.

Ти ме видя, аз чета сега Джек Лондон. Чета неговите книги и се радвам на този гений. Той ни е нужен и на нас сега. На българите. Да ни покаже умните и благородни хора.

Джек Лондон е гордост за Америка, като Майн Рид, като татко Песталоци. Защото писателят е преди всичко велик педагог.

— Защо у нас не се е родил един Джек Лондон, господин Буров?

— Причините са сто хиляди.

— Една от тях, според Вас?

— Първо, голяма литература се създава обикновено там, където има голяма традиция, много пари, много морета и океани. Големите народи, с голямата литература, са пътешественици, пирати, разбойници. Като напечелят пари, стават квакери, стават проповедници, стават писатели. Първо ще се навоюваш като Сервантес, и тогава ще седнеш да пишеш. Сервантес е бил храбър войник в битката при Лепанто, нали така?

— Да, така е.

— Той е бил благороден испанец, нали така?

— Да.

— Бил е по много кораби, морета и океани — видял е свят. А нашият мил, добър Йордан Йовков, моят подчинен във външното министерство, той — геният, той — милият нещастен писар, той какво е видял? Балкана, Добруджа, три войни (пак на Балканския полуостров) и белите кълки на някоя румънка в Букурещ. Това последното аз не го допущам — той бе строг моралист и се държеше на положение. Той бе горд по душа, но беден на пари. И това му ебаваше майката и го съсипваше — той бе вечно без пари…

— А защо Вие тогава не му дадохте пари?

— Защото пари, господин Памукчиев, не се дават никъде. Пари се изкарват. Пари се печелят. Пари се задигат. Пари се получават чрез зестра, но пари не се дикисват никъде. И аз съм изненадан от твоя въпрос, господин Памукчиев. Как аз ще давам пари без нищо? Кой дава пари без нищо? За да дам, първо трябва да ми дадат.

Йордан Йовков попадна на добър издател — Христо Хаджиев от книгоиздателство „Хемус“. Добър, умен, честен човек, но и той нямаше много пари. Даваше оскъдни хонорари. А хонорарът се дава за велики творби, като тези на Джек Лондон, на Айнщайн, на Фройд, на Виктор Юго.

Франция посрещна през 1871 година Виктор Юго с победни викове и почести, като Наполеон. Това бе след нейното поражение във войната с Германия. Франция, победена Франция, видя в лицето на Виктор Юго своя месия, своя спасител от позора. И той стана символ на нацията. На него са му предлагали по сто хиляди златни франка за стихотворение, за разказ. Той обаче, не ги приема. Пише си и дава хонорарите на бедните инвалиди, на децата им, и ги настанява сам той във военните училища, в пансионите. Той — Юго. За жалост в България нито един български писател не направи такава жертва. Не се отказа от хонорара си и не отиде да живее с месеци при военните инвалиди, както това правеше Виктор Юго.

Той е ходел в казармите, при войниците. Влиза в казармата на обяд, сяда на тяхната, на войнишката софра, и пита дежурния по кухня:

— Господин капитан, ще има ли една супичка и за мене, войника?

Капитанът е поласкан. Нарежда на готвача да му сипе пълно канче с мръвки до горе. Поднася му го сам и казва:

— Наздраве, господин Юго.

— Много Ви благодаря, господин капитан. Вие сте много, много любезен човек.

Взема своето канче с мръвки до горе, подава го на войника до него, а той поема неговото канче, само с една мръвка.

Войникът се опъва, не ще. Юго му казва:

— Моля те, вземи го. Аз никога не мога да изям толкова много ядене. Това ми стига.

И войникът го взема. Юго го яде с войниците, слуша разговорите им, беседва с тях като с приятели, ходи на ученията им, те го обичат. Те се радват и го имат за свой учител.

Кой български писател отиде в казармата, в мирни и тежки дни? Кой яде войнишкото ядене? Никой. Кой като Юго сваляше шапка на всеки срещнат френски войник? Войниците са го познавали и са му козирували отдалеко, като на полковник. А той сваля шапка, приема поздрава и им се усмихва.

Така се възпитава нация, велика нация, господин Памукчиев — от велики мъже, с велики идеи и велики сърца.

Аз помня, през 1924 година при мене дойде писателят Добри Немиров с още няколко писатели. Дойдоха в банката ми да искат заем, за да си построят здание за стари, болни и самотни писатели, поети, артисти и журналисти. Казах им:

— Господа, пари не мога да ви дам, но бих ви дал един приятели ски съвет.

— Съвет?

— Да, съвет.

— Но ние не идваме при Вас, господин Буров, за съвет, а за пари. Ние съветници си имаме, пари нямаме.

— Да, казах аз. Съвет ще ви дам и то умен съвет, но пари няма да ви дам.

— Защо?

— Защото сте зле възпитани, защото не изслушвате хората, които ви мислят доброто. И най-важното — защото няма гаранции, че ще ги върнете. А пара, която не се връща — не се дава! За парата, както и за жената, трябва да има сигурна гаранция — двеста на сто, че тя ще се върне и то с лихвата.

— Е, добре — казаха те, — кажи какъв съвет ще ни дадеш. Говореха ми вече не учтиво, а грубо и нахално. Разбраха, че пари няма да получат и станаха груби. Простият човек по това се познава, господин Памукчиев, че той при отказ, при лоша дума, става по-лош, по-груб, по-невъзпитан. Той няма държание! Той няма възпитание — той не е кавалер. Само на кавалерите се дават пари без условие.

Аз поканих тези господа, писателите, да седнат в кабинета ми дотогава говореха прави. Поръчах им закуска — шунка, салам, червено вино — и те седнаха. За закуска не се спазва никакъв етикет — яде се, става се и „сбогом“.

Казах на секретаря си: „Никой да не ни безпокои. Искам да поговоря с тези господа два часа.“

Но те, с пълни уста, до един ми отговориха, че нямат толкова време за губене. Гледай ги ти глупаците — те не умеят да слушат. Те се смятаха за къде-къде по-умни от мене.

— Какво им казахте Вие?

— Казах им: „Аз пари няма да ви дам, но ще ви дам възможност да печелите добре и да си построите сами този дом“.

— А те?

— Те ядат с пълни уста и мълчат. Гледат да не изпуснат плячката. Дребни души. Влезе тогава Теодор Траянов, дипломат, умен човек, благовъзпитан мъж. Здрависахме се с него, а той като умен мъж, не седна на софрата и не започна да яде. Само гледаше и слушаше. Дипломата си личеше в него. Първо, той никога не яде с немити ръце. Второ, никога не сяда на софра без да е поканен строго официално.

Ето защо ще си позволя да ти кажа, господин Памукчиев, никога да не сядаш на чужда софра без да си поканен два пъти и без да те гледа домакинът в очите, когато те кани. Изтърпи. Изгладувай, но не сядай. А те седнаха.

Те не знаеха, че аз ги разучавам що за птици са.

— И какво им казахте?

— Казах им, че мога да им помогна — срещу залог на къщите им да им организирам едно книгоиздателство, като това на Тодор Филипов Чипев, на Александър Паскалев и на братя Игнатови. Да издават само много интересни и търсени по света книги, в хубава подвързия, на по-ниска цена, да ударят всички други книгоиздателства и да печелят пари. Аз, чрез моето банково разузнаване, ще им гарантирам тия автори. Те ще ги издават и ще печелят. Защото само с наша местна стока пари няма да направят. Шестдесет на сто от писателите са селяни — като Елин Пелин, като Ангел Каралийчев. Те пишат за селото… А селската тема е отдавна — отдавна изчерпана тема. Нужни са нови теми и нови автори, като Джек Лондон.

Наядоха се, изпиха виното ми и си отидоха, като дори не ми благодариха. Е, как да им имам доверие?

Кавалерът, господин Памукчиев, се създава, той се възпитава. Той не се ражда кавалер. Нямаш ли го ей тук (сочи сърцето си) — няма да го имаш никога. В България, в нашите средни и основни училища, ние възпитаваме всякакви, но не и кавалери. Ако те бяха умни хора, щяха да ми благодарят за закуската, аз щях да ги поканя и втори път. Аз обичам да каня. Майка ми така ме е възпитавала — да каня, да бъда щедър. Баща ми казваше, че от една гощавка човек не пропада. Напротив, печели приятели чрез гощавки. Но поканените да са хора, да благодарят поне.

„Хемус“ беше издателството, което им предложих. Това издателство го разви в малки размери Христо Хаджиев. Аз щях да създам световно книгоиздателство. И банката ми щеше да печели от него. Защото ние се радваме само на богатите и на печелившите предприятия, фирми, фабрики, кантори.

В книгоиздателството има хубав хляб, но няма умни мъже. Аз, например, бих издавал за децата на ниски цени Майн Рид, Фенимор Купер, Ран Босилек и никога не бих издавал като „Братя Игнатови“ пълното събрание на съчиненията на Лев Толстой на Достоевски, на Чехов. Не. Защо? За кого? Кой ще ги купи? Никой. Ще висят по мазетата и таваните, ще им търся купувачи! Не. Не. Не това исках аз. Исках автори като Джек Лондон. Всичко е търговия и сметка на този свят. В България най-голям успех има през 1925 година книгата на Димо Казасов „В тъмнините на заговора“ — една криминална хроника, която вече не съм срещал. По това време две бяха книгите, които се търсеха. Едната бе за преврата на 9 юни, а другата — за един смел, буен и храбър кавалер.

Хората, господин Памукчиев, обичат да четат за рицари, за кавалери. Какво е Дон Кихот? Един кавалер, един рицар, един добър по душа човек. Това харесват хората — добрите хора и кавалерите. Защо например, задавали ли сте си този въпрос, в романа на Иван Вазов „Под игото“ нито Рада, нито Бойчо Огнянов са живи, весели, засмени хора, защо са само стативи, неподвижни, малко любими герои? Те са книжни герои. Те не са като Мартин Идън, живи хора. Не. Вазов не е знаел тайните на големите, на великите автори — да създава образи, като Балзак, като Юго. Есмералда — циганката е най-симпатичната циганка на този свят. Ама това е Юго. Той показва хората като хора, а не като кукли, които кукловодът — писател движи. И ти, ако решиш да пишеш един ден книги, господин Памукчиев, пиши просто, човешки, за хората. Давай героични образи, мъжествени типове, духовни исполини.

— Духовни исполини?

— Това се харесва. „Мартин Идън“ това ни показва.

В България аз четох наново „Утопин“, роман от Здравко Сребров. Имам го в библиотеката си — бедна книга, крадена от един френски автор. Книга, която съм чел в малко по-друг вариант в Париж, през 1927 година. Кой от нашите писатели и критици разкритикува тази книга? Кой знае френския й вариант? Това е плагиат, това не е писател. Но я издава… Кое време сме сега? Ние не познаваме световната литература, а ще претендираме да правим световни книги. Световен автор се става когато изненадаш света, като Ерих Мария Ремарк — „На Западния фронт нищо ново“ е световна книга. Тя изненада, тя порази света. Тя му показа войната откъм другата й страна. Ние, българите, имаме над сто хиляди герои, истински герои. Един от тях живее сега в Княжево, до вилата на генерал Никола Жеков, до вилата на Ландау. Казва се Асен Михайлов. Иди да го видиш. Той плени на Южния фронт през 1917 година един взвод англичани… Един взвод. Сам той, с още двама войници. Той е жив герой — българин. А аз не прочетох нищо за него.

В България, като във всяка малка и бедна страна, хората сякаш не се опитват да стъпят нейде на световно ниво.

— Защо?

— Не знам. Но не се опитват. В България нито една българка не е направила това, което правят богатите румънки — тя се ебе в Букурещ, яде в Букурещ, пуща корема в Букурещ, а отива да ражда в Париж. Да пише на кръщелното му свидетелство „родено в Париж“.

Леле майко, Париж. Майката съчинява вече легенди за себе си, за годеника си, за любовника си, за детето си.

Детето й става от дете маниак… Профан. То не става нищо — но става нещо в очите на обществото. Не е важно какво мислиш за себе си, важно е какво мисли обществото за тебе.

Нашето общество е бедно. Нашата интелигенция, господин Памукчиев, е бедна и не се стреми да надскочи тази беднотия. Писателят Борис Шивачев осъзна това и се опита да направи нещо повече. Не успя. Не успя и още един голям българин — Иван Вазов. Той като всеки българин, обикаляше света, но водеше със себе си и любовницата си — Невена Елмазова, майката на Павел Елмазов.

Не му се щеше да рискува, да плати в кабарето десет златни наполеона на една примабалерина или примадона, да направи сравнение с белите кълки на госпожа Елмазова и тясното дупе на едно французойче, испанче или португалче. Не. Да му излезе по-евтино, водеше госпожа Елмазова. А тя — също. За да не се мине, влачеше със себе си и синчето си Павелчо. Това беше едно бездарно изчадие на една още по-бездарна майка, което скимти, а не пее. И пее само арията на Цунига, ако това е въобще роля в „Кармен“. Цунига-Елмазов.

Българската селянка е благородна и чиста жена. Българската майка — жената на шивача, обущаря, работника, занаятчията — е свята жена, като селянката. Но българката като интелигентка, си е ебала майката.

Казах един ден на Иван Вазов, когато излезе книгата му „Люлякът ми замириса“:

— Моля те, приятел си ми. Не се влачи с Елмазова. Не е за тебе. Остави на мене. Аз ще ти пратя момиче-ангел, чисто и здраво дете-българче, което те боготвори и те обича. То работи при мене, в нашата банка. Много те моля, приеми го и удари пръта на онази вещица.

Той така ме погледна, така се обиди. А в банката имахме едно момиче на 26 години, което го обичаше. То бе завършило литература, но пари да живее нямаше, защото и места за учители в София нямаше. Живееше на улица „Раковски“ и гледаше майка си. Обичаше Иван Вазов. Обичаше го стар, а той не разбра това… Той не смееше да търси нови любовници. Плащаше данък на стара, еснафска плахост и стеснителност.

Българинът по начало е стеснителен любовник.

А работата е съвсем проста, господин Памукчиев. Искаш — питай. Ако ти бутне — добре. Като не бутне — сбогом, мило дете. Нямате изядено, нямате изпито. Кажи й: „Мило дете, пак ще те подиря“ — да хвърлиш мост. Натрупай пари, забогатей, стани нещо. Тя сама ще потърси този мост. Но тогава ти ще й покажеш подофицерския и ще й кажеш, че той е за по-млади.

Да знае жената, че има наказание и възмездие на този свят. Жената също трябва да плати данъка си на бога и на мамона.

Красивата жена си въобразява, че светът е създаден само за нея — да иска, да се налага, да владее, да наказва. Но тя е глупава жена. Тя не знае, че като иде човек в кабарето ще види и по-млади, и по-нежни, и по-красиви от нея. Жените за това реват срещу кабаретата — защото те показват там само младост и красота.

Няма омъжена жена, която да пуща мъжа си в кабарето. Такава няма. И няма да има.

Кабарето е чума за красивата омъжена жена. Кабарето е образец на красота и на веселие. А семейната жена е скучна като проповедник и жалка като агитатор на евтино четиво по книжните пазари край Сена… Аз съм ги гледал тия жени от кабаретата, те са чудесни. Кавалерите отиват там, за да се наслаждават на красота.

Иван Вазов също ходеше по кабаретата. Той бе поклонник на красотата, но мога да те уверя, господин Памукчиев, че той не е спал с нито една лека жена — боеше се от венерически болести. Той си имаше винаги в резерв по една любовница като Евгения Марс-Елмазова и си я ползуваше нея. Той бе предан и верен любовник. Той вярваше, че е обичан — смяташе се много красив. А бе просто стеснителен човек. Но за това си имаше и причина.

— Коя бе тази причина?

— Майка му и сестра му. Той живя все под опеката на майка си и на сестра си. Майка му умря чак в 1912 година, а сестра му — пък го погреба. Той не остана никога сам. Освен като изгнаник в Браила и Букурещ.

И какво излезе от всичко това? Един потиснат, смазан мъж. Да се изучава животът на един писател, то е тежка работа. Това е мъчение. Вазов плати данък за своята стеснителност и самота. Докато Алеко бе курварче от класа и ебеше най-хубавите жени на България. Той го тури и на госпожа Мара Белчева от Севлиево. Алеко — Щастливеца бе най-чаровният мъж на София, на България, на света. Алеко бе надарен от бога с хубави черти, хубав глас, забавен хумор. Той пленяваше жените с песните си. Аз го помня — идвал е у дома. Всяка жена бе щастлива с него. Той сипеше шеги, но меки, приятни шеги. Бе кавалер и в мъдете и в перчема. Това бе съвършен мъж, забавен като бог, красив като бог, мил и сърдечен. Аз него съм го имал винаги за образец, за идеал. И всеки, който го познаваше, се радваше да го види…

За него се говореше, че той си проси от всяка хубава жена. И нито една хубава жена не бе му отказвала. Жените дори се биеха за него. С неговата смърт много млади мъже си отдъхнаха. С неговата смърт кавалерството в България се свърши.

Отиде си един гений на кавалерството и на веселбата. Алеко би могъл да създаде партия на веселите хора и тя щеше да спечели изборите, а той щеше да стане премиер. Но умря рано.

Аз го обичах така, както не съм обичал нито един друг мъж. Той те среща с усмивка и ти виждаш един слънчев човек. Слънце грееше от лицето му, от очите му. Защо Вазов не излъчваше такава светлина? Защото смяташе, че плува над света. А Алеко се смяташе обикновен човек. Мил, добър, сърдечен човек. Алеко все се усмихва и все си тананика нещо. Алеко върви и размахва бастунчето си като момче. Спира дечицата, води ги на сладкарница, черпи ги — когато има пари, разбира се. А той бе винаги без пари. Това го знам. Господин Памукчиев, безпаричните кавалери са по-желани и по-обичани от богатите и красиви жени.

Жената с пари търсеше слънчеви мъже, като Алеко. А той явно е влачел и нещо, което е допадало на жените — също като Иван Вазов. Те бяха дарени от бога мъже. Ходили сме заедно на баня. Те бяха чисти, добри, благородни хора, но коренно различни по характер. Алеко бе богът на духовната българска младеж. Той й бе кумирът, а не Вазов. Четох някъде, че бил Иван Вазов. Не е той.

— Алеко не е бил от Вашата, от Народната партия.

— Да, не беше. Той бе демократ, но сътрудничеше на Мир, сътрудничеше на всички, които бяха врагове на Стефан Стамболов. Алеко бе приятел на всички партии, освен на Стамболовата. Тя го мразеше. И той я мразеше. Тя го гонеше. И той я гонеше.

Алеко си отмъщаваше на всички политици и министри като ебеше и дъщерите, и жените им. Той бе най-големият и най-галантният любовник на България.

— Но Вие сте бил младо момче тогава, откъде знаете тези неща?

— Ние живеехме с образа на Алеко още от 14–15 годишната си възраст. За нас той бе кумир, а не Вазов. За нас не друг, а той бе богът на България.

Нямаше човек в България, освен брат му, който да обича Стамболов. Това бе най-гадната и най-омразната личност в София, в България. А младежта си избира винаги по един кумир, да вярва в него. Тя си бе избрала Алеко — Щастливеца. Защото той й импонираше. Той й даваше идеал за човека и за живота. Той искаше щастие. Той пътуваше. Той живееше. Той бе щастлив в нещастието си — младежта винаги търси бедни и честни хора за свои кумири. Хъшовете са намерили своя кумир не в Любен Каравелов, а в Ботев.

След Освобождението младежта живееше без кумири. Младежта трябваше да има идеали, кумири. И намери Алеко. С Алеко бе погребан последният младежки кумир в България.

— Господин Памукчиев, като ученик в гимназията, ти имаше ли кумир?

— Да.

— Кой беше той?

— Кръстьо Белев.

— Кой, кой? (изпуща чашата).

— Кръстьо Белев.

— Кой е той? Не го познавам.

— Писател.

— Какъв писател?

— Български писател.

— Не познавам такъв. Какво е написал?

— Репортажи, стихове, романа „Пробивът“…

(Налива си вино, клати тъжно глава).

— Много дребен ти бил кумирът, господин Памукчиев. Защо ми го каза това? Ти ме разочарова.

— С какво?

— С твоя кумир — той не чини пет пари.

— Но Вие ме питахте и аз Ви отговорих.

(Пие бавно и въздиша).

— Очаквах да ми кажеш „Сталин“, „Будьони“, но да ми казваш някой си Кръстьо, това не го разбирам. Как може да ти бъде кумир един човек, когото не си виждал и не познаваш. Кумирът трябва да се види. За вашето поколение кумир може да бъде един Ремарк, един гений като Наполеон, но не и този Кръстьо. Откъде е?

— Македонец, бежанец, бил е в Съветския съюз преди…

— Олеле, олеле, майко. Срази ме. Победи ме. Убеди ме. Че това ще да е някой дребен, зле платен агитатор на Коминтерна, на Москва, на Кремъл, а не кумир за образец. Сакън. Да не си споменал такова нещо втори път. Кажи по-добре „Сталин“, за да ти повярвам. Кажи Молотов — да допусна, че е така… Ръководители на една огромна страна — това да. Но някой си Кръстю — не.

— Господин Буров, аз съм учил в Севлиево, а не в София.

— Това още повече те задължава да имаш още по-висок кумир. Не е прав Мойсей, като казва: „Не си прави идоли, кумири, не им се кланяй и не им служи.“ Аз се прекланям пред великите умове. Ако бяха ме запитали дали искам да си разменя съдбата с Джек Лондон, с Виктор Юго, щях да кажа „да, да, да“.

Но с гении.

— Кои са били кумирите на света?

(Мисли много дълго, долива чашата, пие, пак мисли. Минава доста време. Аз си отпочивам).

— Кумирите са били според страните различни. В Рим — пълководците, триумфаторите: Цезар, Гней Помпей, Марк Крас, Марк Антоний, Октавиан Август, Сципион Африкански. В Гърция — поетите, писателите, авторите на драми и трагедии — Есхил, Еврипид, Софокъл, Аристофан, но най-вече Омир. В Италия — художниците, скулпторите, поетите, като Данте и Петрарка… В Испания — Сервантес, в Германия — Гьоте, Шилер, в съседна нам Румъния — Михаил Еминеску, велик поет. Но ние, моето поколение, имахме един кумир — Алеко.

— Господин Буров, кой според Вас е кумирът на Англия?

— Нелсън.

— На Франция?

— Наполеон.

— На Испания?

— Колумб.

— На Португалия?

— Албукерке, Васко да Гама, Магелан.

— Но Магелан е бил на испанска служба когато обикаля света.

— Великата нация, господин Памукчиев, никога не се отказва от своите синове, където и да се намират те. Само ние, бедните хорица на Балканите, се отказваме от своите кумири и идеали от младини. Де го паметникът на моя кумир Алеко? Няма го. Де го паметникът на моя кумир от Франция — Наполеон? В центъра на Париж. На Нелсън — в центъра на Лондон. В центъра на София аз искам да има паметник на Христо Ботев. И за него щях да дам едно кило злато — да бъде златна статуята му. Златна, а не бронзова. Но не се направи. Сложиха му един бюст на площад „Възраждане“. Глупаци. Това ли заслужаваше той, това ли?

— Добре, господин Буров, Вие лично бяхте близо пет години на власт в правителството на Ляпчев. Защо Вие като банкер не подехте инициативата? Защо не дадохте пари да се построи такъв паметник?

— Защото това е работа на цялото правителство. А ние в правителството на Ляпчев бяхме хора на интереса, хора на сметката. Хора на бизнеса — ние си гледахме работата. Това е работа не на правителството, а на Академията на науките и на Военното министерство. Те трябва да се грижат за тия неща, защото те разполагаха с пари. Правителствата в България винаги са били бедни и потиснати. На нито едно правителство не са му били в излишък парите, нещо, което го е имало в Испания, Франция и в Англия. Ние сме вечно без пари. Ние вечно имаме дългове — вечно изплащаме полици, лихви, ипотеки, ние сме винаги на „червено“. Салдото ни е винаги отрицателно. Никога не е имало ден в България, държавата да каже: „Днес не дължа нищо.“ Не. Това щастие българинът не го е преживял никога. И затова сме били винаги така потиснати. Ако сега вие успеете да го направите, ще ви поздравя. Но няма да успеете и вие, защото сами сечете извора на богатство и благополучие. Колите селото. Колите селянина. Колите клона, на който седите. Само селото носи богатства на нацията. А нашето село е съсипано от данъци. Сто вида данъци. Аз няма да видя нито един голям паметник в България, като този на Царя Освободител, защото няма да видя и много пари. Паметникът на Царя Освободител стана в най-мирните и най-щастливи за България години — от 1901 до 1911 година.

Създайте такива десет благодатни години и вие ще имате злато в кесията, щръкнало туй-онуй в гащите и самочувствие на Цезар, на Наполеон, на адмирал Нелсън.

— Как ще стане това?

— Как ли? Като оставите селянина да си работи земицата.

— Но Вие само това ми повтаряте. Все това, все това.

— Какво друго бих могъл да кажа. Нищо. При 85 на сто селяни и земеделци, които се хранят от земята, това мога да кажа. Аз знам историята на всички банки в България и те до една, до една са залагали на селския труд. През 1904–1905 година, когато се строяха сградите на Балканската, на Кредитната и на Генералната банки в София, техните маклери, агенти и разузнавачи шетаха из България и разучаваха икономиката й — къде какво се произвежда.

Евреите-търговци схванаха първи, че при наличието на толкова много добитък в България, най-богата и най-доходна ще е търговията с гьон, кожи, вълна, месо. И създадоха картели и корпорации. Забележи, господин Памукчиев, под председателството на българи — акционери. В София изникнаха три кожарски фабрики, в Пловдив — четири, в Самоков, Севлиево, Габрово, Троян, Ловеч — по сто табахни, по стотина-двеста кожари — майстори. Ние в Габрово само имахме две огромни кожарски фабрики, в Русе — една…

— И в Севлиево имаше.

— Знам я — „Света Троица“. Кожарството е доходна работа. То обаче иска голяма прозорливост. Сахтиянът, юфтът, шеврото, гьонът — това са сто качества, сто вида, сто печалби. Който дава гьон — като фирмата „Саламандер“, той ще диктува на пазара.

Нашият гьон е добър, но среден. Той не е световен. Кожата на сивото искърско говедо е прекрасна кожа за световен гьон, но тя няма световни майстори — гьонаджии.

— Къде ги има?

— Във Франция, Белгия, Португалия, Англия, Германия. Ние изнасяме тонове сурови волски кожи, а после купуваме обувки „Саламандер“ с български кожи. Позор. Позор за нас и за нацията ни… Продаваме злато срещу желязо…

— Господин Буров, Вие споменахте, че бихте основали издателство. Какви книги бихте издавали там? Това е интересно.

— О, книги… Много книги бих издал и от всички бих печелил. Първо, бих започнал с най-интересните и най-хубавите книги на Хенрик Сенкевич, като например „Камо Градящи“. През 1920 или 1922 година, тази книга бе издадена от книгоиздателя Шопов, но на много лоша хартия, на много ситен шрифт. Тя се разпродаде бързо, но се четеше много трудно. Книгата трябва да се издава както читанките на децата — с едри букви, с хубави рисунки по тях. Да дават зрителна представа за героите, както книгите на Дикенс, на Юго. В книгата „Камо Градящи“ човек вижда Рим и римската история. След нея, аз бих издал „Кръстоносци“, пак от Хенрик Сенкевич — поляците водят хорото в световната литература. Аз обичам техния Мицкевич, Стефан Жеромски, но най-много харесвам Хенрик Сенкевич. Бих издал романите на Юго, на Дюма-баща, на Балзак, на Мопасан, но не и Флобер. Тъжен автор. Издал бих Джек Лондон, Майн Рид. Бих издал „Дон Кихот“ на Сервантес, „Фауст“, Байрон, Шели, Алфред дьо Вини, Алфред дьо Мюсе. Лично аз обичам френската литература. На нас, на българите, тя ни харесва, както и на руснаците. В световната литература остават само онези, които обичат красотата и човешките чувства — тъга, радост, песен, любов.

— Ляпчев какво обичаше?

— Парите и жените.

— Той е бил стар и грозен на вид човек… Как така жените?

— Мъжете се делят на красиви по душа и на красиви по лице. Той не бе красив на лице, но имаше възвишена душа и жените обичаха това. Още повече обичаха кесията му в пояса, а не в гащите. Защото кесията му в пояса бе пълна, а в гащите — винаги празна. Жена му — Констанца, го изцеждаше като лимон и после го пращаше да се влюбва. Той бе винаги изцеден до край. И пилееше доста пари за млади жени, само за да им се радва, да ги гали. Да му пеят. Предпочиташе балерините и оперните певици. Те никога нямаха пари. А жената без пари ляга с всеки богат мъж. Та ние, богатите, не си губехме времето да дирим жени — те сами идваха при нас, господин Памукчиев. В света на парите това е така естествено, както и това, че капката роса пада на земята. В света на парите, който е и най-хубавият за мене свят, нещата си вървят по своя естествен път. Както работата в полето, на село. След оранта идва сеитбата, след сеитбата — жътвата след жътвата — оранта, след оранта — пак сеитбата. Всичко е равномерно, точно отмерено.

В Народната опера аз настаних едно момиче, което имаше и чар, и красота, и дарба да пее. То бе от Лясковец. Но представи си, господин Памукчиев, поради липса на добро домашно образование, легнало да спи с първия там красавец, който е бил и последният по дарба артист. За това научили директорът и режисьорът, които са я искали за себе си, и я изгонили. Тя се върна при мене разплакана. Аз я попитах имала ли е връзка с някой артист. Мънка, усуква, но призна, че е имала. Каза ми дори името. Пратих веднага един разузнавач от банковото ни разузнаване да го проучи. Оказа се, че той изнудвал любовниците си за пари, че ги водел и ги предавал на други артисти или на богати хора, а той получавал комисионна. Бил сводник. Веднага разпоредих да го доведат при мене.

Довлякоха го. Гледам аз — Аполон. Прекрасно лице, прекрасно тяло, прекрасен глас, прекрасни очи, но сводник по душа. Сводник по сърце. Попитах го:

— Кой е баща Ви?

Излъга ме.

— Сирак съм. Нямам баща.

А той бил копеле.

— Какво работи майка Ви? Къде?

— Тук, в София.

— Имаш ли братя, сестри?

— Нямам.

— Къде живееш?

— Под наем съм.

— Не си ли при майка си?

— Не, на свободен наем съм. По триста лева плащам за стая.

Позвъних в негово присъствие на директора на Народния театър и поисках сведения за него, но така, че да чува всичко.

Директорът ми каза, че майка му е била първата проститутка на София, а баща му е в Софийския централен затвор, съден за убийство и въоръжен грабеж. Той е бил осиновен като дете от семейството на барон Гендович. И барон Гендович му е помогнал да влезе в театъра, в операта, в изкуството. Позирал е на художници да го рисуват, облечен като римски пълководец, с шлем и туника…

Той, нахалникът, се облещи насреща ми.

— Кой сте Вие, та ще се интересувате от мене? Защо ме доведохте тук?

— Да ти предложа, казвам, работа. Имам нужда от тебе.

— За какво?

— Да те пратя по дяволите… Да ги съблазняваш. С красотата си.

Не ме разбра. Пак попита:

— Защо съм Ви. Какво искате от мене?

— Ей това — казах аз. Замахнах и го пернах през устата, та се катурна на земята. — Аз имам тежка ръка. И където ударя — повалям…

Той заскимтя. Сритах го и го изправих… Дадох му ултиматум да бяга от София, да се пръждосва или да му мисли.

И той наистина избяга. А на моята позната от Лясковец й заявих да се пръждосва и тя, откъдето е дошла. И оттогава възприех за свое житейско правило да помагам на чужди хора, но не и на свои. Защото своите хора така могат да те злепоставят, както никой друг. Своят човек е опасен човек. В банковото дело, господин Памукчиев, има правило — пари на свои хора, на свои роднини, на свои сватове да не се дава — никога, никога, никога. Никога да не се влиза в преговори или сделки с тях.

— Защо?

— Защото кавгата е неминуема. Фирмите също отбягват да работят с роднини. По-добре външни, непознати хора, отколкото свои. Гениални да са — гони ги. Прекрасни специалисти да са — махай ги.

Началникът трябва да бъде началник навред и да му се говори само на „Вие“. Не „вуйчо“, не „чичо“, а „Господине“.

Човек никога и на никого не бива да позволява да му говорят на малко име.

— Господин Буров, Вие не си довършихте мисълта за Петър Тодоров. Защо на 9 юни избраха него за министър на финансите?

— Казах, това не го знам, защото не бях тука. Аз бях по това време във Франция. Заварих го министър на финансите. Явих се при Цанков, представих му се тогава, а той пък ми го представи.

След време Петър Тодоров се писа в „Звено“ и пак стана министър.

— Защо?

— Защото ходеше при царя и го осведомяваше за всичко, което знае. Вие, младите хора, сега се удивлявате на Димо Казасов, че е Моше Казасчето, че бил Фуше Казасов. Не. Петър Тодоров е по-голямото Фуше от него. Той — Димо Казасов не успя да влезе под кожата на Кимон, на 19 май 1934 година, но Петър Тодоров влезе.

— Но са взели и Коста Бояджиев. Защо го взеха пък него?

— Защото той е банкер. Той е богат човек. В кабинета на Кимон не влезе нито един беден българин. Генерал Петър Мидилев — министър на вътрешните работи бе богат човек, масон, главатар на масонска ложа. Взеха Коста Бояджиев, защото боравеше с милиони и смятаха той да привлече Асен Николов от Варна.

Асен бе вторият по богатство българин по онова време. Асен Николов поиска да стане министър на финансите. Не стана. Това министерство се пазеше за други хора. Поиска друго тлъсто дробче — Министерството на железниците. И него не му го дадоха.

Кимон предложи нещо много разумно — да слее две министерства и от десет, те станаха осем. Но той си вкара таралеж в гащите. Защото двамата министри, които спести, даваха надежди на двеста кандидати за министерски постове. А така, те се почувствуваха ограбени от него.

Казах вече — всеки българин се смята за потенциален депутат, политик, водач на партия или най-малкото главен секретар на министерство. По-долу — не. Всеки българин иска да влезе в парламента. Всеки българин иска да пише на визитната си картичка: „о.з. полковник“, „о.з. генерал“ или „бивш министър“. Това му е мечтата. Само банкерите нямаме тези надежди и блянове.

— Защо?

— Защото имаме в ръцете си реална власт и пари. Безпаричните, гладните, долните хора искат да стават министри, дипломати и депутати. Освен селянина, всички искат да стават депутати.

И занаятчиите в 1931 година основаха своя занаятчийска барка, занаятчийска партия. Болест, господин Памукчиев, жива болест. През 1926 година, когато съставяхме кабинета с Андрей Ляпчев, втория кабинет на Сговора, който бе и последен, се явиха шестстотин и седемнайсет души кандидати за министри. От тях трябваше да се изберат седем-осем. Военният министър влезе по право.

— Кой беше той?

— Генерал Иван Вълков.

— А кои бяха останалите министри?

— Мои приятели, мои познати… Първо, Андрей Ляпчев се яви кандидат и за министър на вътрешните работи и ние му дадохме този пост.

Министър на финансите — вторият по важност министър в кабинета стана професор Владимир Моллов. Аз взех Министерството на външните работи и изповеданията. По онова време БЗНС бе разделено на три основни лагера, а всеки лагер — по на пет-шест крилца и перца.

— Кои там бяха главните водачи?

— Георги Марков, Коста Томов, Муравиев. И като се емнаха, заядоха се едни други като зверове. Вън, в чужбина, бяха Коста Тодоров, Недялко Атанасов, Христо Стоянов, Александър Оббов. Стоян Омарчевски действуваше в София, като се опитваше да обедини този — онзи. Накрая се обедини с една идея — да зареже всичко, да си гледа живота и да преживява тихо и кротко. Това бе най-разумното в неговия живот. Другите обаче не мирясаха.

Така бе и в останалите партии. При земеделците взе бавно — бавно да изплува Димитър Гичев, който се свърза с баджанака си Вергил Димов — секретар на ПП на БЗНС по онова време; При националлибералите — о, господи — там се биеха други хора, от други звена, партии и групи, та си вадеха очите. Види се да потвърдят мисълта на Ляпчев, че българинът, като няма какво да прави, драпа си мъдете или основава партия.

Не отива да печели пари по честен начин — с търговия, с работа, с чифлика си, ами гледа все към парламента, гледа все към Министерския съвет. Юртов, националлибералът, ми каза един ден: „Ако махнете Смилов и Кьорчев от София, ще ви дигна паметник.“ Аз се засмях. Българинът като не може сам да се справи с враговете си, вика на помощ или държавата, или полицията, което е все едно. Той не тегли меча, като рицар — да атакува, да напада, да си разчиства пътя. Не, търси държавата — тя да му оправи работите.

Българският селянин, който единствен не искаше да става министър или депутат, също не бе оставен на мира. Който искаше да влезе в парламента разчиташе само на него — на селянина. И в селата, до 19 май 1934 година, всеки ден гъмжеше от агитатори.

— Това е истина. Иван Харизанов е идвал да говори в моето село…

— Остави го този нещастник.

— Защо да е нещастник?

— Ожени се за една болна, туберкулозна жена — поетесата Екатерина Ненчева и остана вдовец. Като остана вдовец, взе да търси млади хубавички слугинчета. Той винаги е в настроение — да говори и да се влюбва. Ораторството смята, че е лъжица за неговата уста. Ами — глупак. Ораторството е дар божи, който като гения, се дава само на избрани хора.

— Господин Буров, през 1927 година е била основана Работническата партия в България и вестник „Работническо дело“. Защо ги разрешиха? Защо го позволи властта?

— Много просто — за да може властта да ги ръководи и контролира, защо да държи змия в пазвата си, когато може да я даде на директора на полицията — той да я държи и той да я ръководи. Това е толкова естествено нещо.

— Била ли е за Вас някога заплаха Работническата партия?

— Никога. Тя е била заплаха за широките социалисти, които искаха само те да бъдат представители на работничеството в България и взаимно се гонеха. Обаче за нас, за властта, това бе една малка бедна партия, от бедни хора — бедни по ум, бедни по дух, бедни по финанси. Ние се бояхме от богатите хора и от богатите партии. Защото те имаха пари. Имаха вестници. Имаха влияние. В парламента през 1931 година 31 депутати — комунисти дигаха лозунги, правеха митинги. Един дойде дори с червена рубашка в Народното събрание. И какво? Дупка в морето. Нищо. Партия се прави с много пари. Фирма се създава с голям капитал. Успех се постига с умни и трезви глави. В политиката и в стопанския живот са нужни коренно различни хора. В парламента — дърдорковци, в стопанския живот — работяги, мъжаги, исполини на духа и на мисълта. Защото в търговията и индустрията навред трябват пари и ум. А в парламента — чейне. Да умее да плете думи и да дърдори. Има хора, родени за дърдорковци, но има и като д-р Никола Чилов от Родопите — за делови мъже. Този човек печелеше всяка година милиони. На д-р Чилов предложиха в 1931 година да се кандидатира за депутат, от страна на Сговора. Бляскави перспективи. Управляваща партия. А той се засмя, потупа Ляпчев по рамото като момченце и му каза:

— Господин Ляпчев, всяка жаба да си знае гьола. Вие — Вашия гьол — парламента и Министерския съвет, а аз — моя гьол, парата. Парата може да купи и министър, и депутат. Но гол депутат или министър не може да купи нищо, даже кюлоти на любовницата си.

Ляпчев се смути. Аз се засмях. Владимир Моллов, който гъделичкаше любовниците си само след като ги понапръска с розова есенция, си отиде. Д-р Никола Чилов го настигна и му подаде едно мускалче с чисто розово масло от Казанлък. Беше смешно и тъжно — министрите онемяха. Аз станах и казах на Чилов:

— Чилов… Вън! — и го изгоних.

Моллов бе сразен. Той бе разкрит. Той се бе издал с нещо пред Чилов и Чилов го изложи. Той бе грубиян и нахал.

Имаше много пари и си позволяваше волности, които не биха простили на други, освен на него и на Асен Николов.

Асен Николов тръгна с Мис Варна. Чилов я харесва и й дава десет хиляди лева за един сеанс, за една нощ. Тя отказва. Предлага й двайсет хиляди. Пак му отказва. Дава й тридесет хилядарки. Тя приема. Отвежда я във вилата си във Варна, но Асен Николов, който ги е следил, нахлува там, тегли един бой на Чилов, взема любовницата му, взема парите й, тегли и на нея един пердах и я праща да пасе гъските в селото си.

Асен Николов бе безпощаден към своите врагове, но от банкерите се боеше. И се пазеше от нас. В морето бе вложил много пари — в кораби, в строежи, но не успя и той, като мене, да разбере кога ще загуби всичко. Ако бяхме го разбрали, друга щеше да е работата. Асен Николов се сприятели с Партамян, с Басмаджиян, търговец, с Хаджи Петрови от Бургас и образуваха картел. Към този картел се присъедини и братът на Трифон Кунев, който имаше мелница в Луковитско. Тези мелничари създадоха в 1940 година първото съдружие на бръшнарите в България. Това съдружие започна да налага цената на брашното. Ние в България, като се сравним с другите страни, ядяхме най-скъпия хляб.

— Какво представляваше фирмата „Хаджи Петрови“ в Бургас?

— Житари. Бръшнари. Собственици на големите мелници. Те купуваха най-модерните мелничарски машини в България, а печалбите даваха само по жени и по комар. Те бяха опасни комарджии. Дердерян от Пловдив бе обран от тях. Обраха Товалихин — руснак, белогвардеец, бръшнар. Обраха и Томасян. Но не преуспяха, защото има един закон — „както дошло, така и отишло“. Изигра ги Асен Николов на покер и им взе сермията, капитала. Аз бях много близък с тях и видях падението им. То бе тъжно. Те залязоха безславно. Покерът бе болест на нашата каста.

— Класа или каста?

— Каста. Класа е ваше понятие. Кастата е нашата крепост. Ние не ви допущахме при нас, господин Памукчиев, дори като писари. Ние ви знаехме вас, червените, комунистите, и затова се пазехме от вас като от огън. В кастата се влиза само отгоре или през официалния портал. Нашите дъщери не се влюбваха във вас. Нито пък нашите синове — във вашите дъщери. Вие бяхте едно — ние друго. Все пак ставаха изключения. И жалко, че ние не променихме това нещо. Сега да имаме база в селото, база в простите занаятчийски семейства, които преживяват не зле със занаятите си. Оказахме се хора увиснали, като паяци във въздуха.

Кастовата организация е възможна само в изостаналите азиатски страни. Но това, за жалост, аз го разбрах едва сега, когато останах на един купон хляб от 300 грама, когато получавам по сто грама месо на седмица, а ти ми носиш пълна раница от село с масло, с брашно. Варим си качамак и ядем мекици. Ако не е селото, какво ще ядем? Аха не е бащината къща, кой ще ти подаде нещо? Никой. Ще висиш пред фурната, ще дъвчеш клисавия царевичен хляб, папурника и ще се молиш на фурнаджията: „Дай сто грама“. Ужасен смут обзема душата ми, господин Памукчиев, като си помисля какво ще прави българинът като умре последният селяк, орач или жътвар, като умре последната българка, която сее бакла, боб, леща по балканските чукари? Какво?

— Ще работи внукът, правнукът…

— Няма да работят. Селската работа се предава от баща на син, както банкерството — детето от малко обиква банката, като мене, като моя син. Като всеки друг син. Селянинът копае лозето, пръска го, плеви го, реже го, заравя го, но когато узрее гроздето, откъсва най-хубавия грозд и си го яде с наслада.

Защото това е негов труд, рожба на неговите ръце. Това го издига до небесата. Той хвърля половината грозд на птичките, а не го продава на тебе и на мене. Той си го яде. Той си се радва. И тази радост привързва детето към земята. Тя. Само тя. Работа без радост не е работа.

— Кой шивач, кой кундурджия се радва на работата си?

— Всеки добър майстор се радва. Тя, неговата работа, му вълнува сърцето. Тя го топли. Тя му носи облаги и красота в живота.

Дойде някоя красива дама или госпожица. Шивачът й взема мярка и уж неволно, докосне циците й. Това го влудява. Той е опиянен. Жената усеща и нарочно се повърта, гъзурчи се, докосва го тук-таме и той все си намира още работа, да взема още мерки, да й мери бюста, кръстчето. И я опипва… Това за него е висша наслада. И с право.

После казва на приятелите си: „Ама й дръпнах такова люто ебане“. Те дават вид, че му вярват. И лъжат за свои успехи. Лъжат се взаимно. Времето им минава. Те са щастливи. Защото и в лъжата има красота, когато е свързана с любов и любовни преживявания. В селото селянинът преживява сто пъти по-силни вълнения, сто пъти повече радости от нас, гражданите.

Като момче обичах да ходя бос по тревата, из ливадите. Берях гъби, киселец, цветя. Това се е запечатало в паметта ми. И това ще отнеса в гроба — зелени ливади, босо момче, което припка и пее… Къде, къде съм пял аз тука в града? Къде съм пял в София? В Женева? В Париж? Никъде. Ливадата за мене е България. И аз бос по нея…

На нас, на хората, много малко ни трябва за да сме щастливи. И много малко за да станем нещастни.

Вземи теслата на дюлгерина, ралото на селянина, гегата на овчаря и му ебаваш майката веднъж завинаги. Гегата е нищо. Ще си направи нова, но стадото му го няма. Гега се прави, но любовта към скотовъдството не се прави. Тя се култивира за векове. Овчарят си надроби пълна паница с топло овче мляко, сърба и яде с наслада. И му е леко, и му е весело. Сто пържоли не дава той за паница квасено овче мляко с два пръста каймак отгоре.

Докато ги има тези геги и овчари, ще е добре, но после…

— Господин Буров, кои са били галантоните на София преди?

— Галантоните?

— Да, мъжете, които са диктували модата?

— Имаш един представител напреде си от началото на века. Бях на 25 години през 1900-та година, когато пламна електричеството и се даде първият бал в Славянска беседа, на електрическо осветление. Бяхме всичко сто и двама мъже и сто и две жени. Сред тях бяха и придворните лекари, княжеските адютанти, бях и аз там — младо момче. Младо-младо, на четвърт век, в чер костюм, с бели ръкавици и бяла риза. Отпред часовник, отзад — цепнато като лястовиче крило. Стъпваш на пръсти. Аз не съм висок. Високите кавалери ме гледат от високо. Но като почнахме главния танц, наречен котильон, аз го поведох. Никой друг не можеше да води котильон. Тоя котильон се води по особени правила. На него могат да се хванат само кавалери и дами, облечени с красиви, скъпи и изящни дрехи. И то все хора от елита. За мене бе удоволствие да танцувам и да водя котильона. А моите врагове, моите съперници умират от завист. Видя ли, че някой бърка и не играе в такт, изгонвам го. Поставям друг. Моят глас само се чува в залата. Оркестърът свири. Ние пеем, танцуваме и се покланяме един на друг. Само водещият не се кланя на никого. Дамите примираха от страх — да не изгоня някоя. Аз пъдех само мъжете. И то най-наперените, най-красивите. Те се вбесяваха. Те ръмжаха срещу мене, но аз владея пистолета, владея фехтовката. Владея рапирата. Аз мога да изляза на дуел с тях. Княжеският флигеладютант Марков сгреши нещо и аз го изгоних. Той излезе навън и повече не дойде на бал, където се играеше котильон. Котильонът има много имена, много фирми, много разнообразни форми. Той, обаче, има едно хубаво нещо — кара хората да се чувствуват щастливи. Водач на котильон в Америка през 1926 година е бил принц Кирил, а в Италия — принц Умберто, последният италиански крал, брат на нашата царица Йоанна. И тя танцува много. И умира за танци…

— Всичко е относително, всичко е илюзорно на този свят, господин Памукчиев. Всяко нещо е измама и лъжа, заблуда и фалшиви представи за света. За вас, младите хора, Швейцария може би е някакъв рай. Някаква обетована земя. За мене това е най-грозната, най-ужасната страна, с най-големите егоисти на света. Даже в Ню Йорк не са така егоистични хората, както там — в Швейцария. Веднъж, по време на заседание на Обществото на народите в Женева, получих тежка стомашна криза. С ужасни болки. Веднага ме откараха в една частна американска болница. Както в София, където до скоро имаше частна руска болница — на Руския червен кръст, на улица „Искър“, така и в Женева имаше много частни американски, английски, френски и германски болници. Там се плаща всичко — за престой, за храна, за прегледи, за масажи. Всяко нещо си има цената. Тези частни болници са нещо повече от Елдорадо. Те са дворците на цар Мидас.

Каквото докосне лекарят по тебе му се плаща. Каквото пипне сестрата или санитарката — също се плаща. Сметката расте. Всеки ден тя става все по-голяма. Каквото поискаш, ще го имаш, но се плаща. И то по свръхвисока тарифа.

Прегледаха ме лекарите — плаща се и за този колегиум.

Определиха диагнозата — нова сметка за диагнозата. Защото този консулт, този висш колегиум си пише пътни, дневни — на часове. За кола. За пътуване. За изкачване по стълбите. Всичко. Аз нямам навик да безпокоя никого (най-малко домашните си хора), че съм нещо болен. Обадих се само в легацията в Берн — да ме знаят къде съм. И пристигнаха всички чиновници, без пълномощния министър. Той бе в България на море, на почивка във Варна. Дойде шарже д’аферът, един мазник. В легациите между впрочем работят най-вулгарните мазници и подлизурки. Подлизурка суперекстра категория. И тоя бе такъв… Той ми донесе лимони, портокали и мандарини. Аз го изгоних. Идва жена му — млада и хубава. Тя ми носи торта и шоколадов крем. Изгоних и нея. Защото това в Швейцария е най-обидното за лекарите — да се носи храна на болните от вкъщи.

Пристигна масажистка, еврейката Естер Леви. На нея също се плаща от болницата, но с мои пари. Вписва се в сметката — масаж. Идва бръснар — сметката също го има предвид. Ти нямаш грижа за нищо, освен да разтягаш портфейла си като хармоника и да плащаш, но накрая. След една седмица ми депозираха сметката преди изписването — 19378 долара. Платими в брой. Веднага издадох чек, но ми поискаха парите в брой. Изтеглих ги, но чековата ми книжка остана като залог, защото не ми стигнаха 732 долара. Казах им, че имам друга книжка в хотела си. Пратиха човек да ми я донесе. Честни са. Това е истина, но това е пресметливата честност. Не сърдечната, човешка честност. Те са навити часовници с дълги пружини. Платих и не дадох никакъв бакшиш, нито стотинка. И чух сестрата да казва с презрение „Балканец“.

Тя бе испанка. Аз й отговорих, че не съм Балканец, но се уча от тях, от швейцарците и американците, да си правя сметката до стотинка. Те не ми направиха нито един масаж без пари, защо аз да им давам бакшиш. И си излязох, без да дам никакъв бакшиш. Когато казах след това в легацията в Берн какво съм платил, те онемяха. Не че сумата бе толкова огромна, а за нищо работа — да се дават толкова много пари. Ние, българите, като народ сме свикнали да работим без пари и с много малки заплатици. Това е от сиромашия. В Швейцария, Норвегия, Дания, Холандия, Белгия и Германия всяко нещо се изчислява на реципрочната му стойност. Дал ти е локумче за 10 стотинки — ти трябва да го почерпиш с една сусамка за 12 стотинки. Защото той е вложил пари преди тебе. Той има лихва върху тия десет стотинки. Това е то Швеция, Швейцария, Дания, Холандия, Белгия. В света само ние, българите, гощаваме пътник, непознат без интерес. И то нашият хубав, добър селянин. Колкото е добър той за себе си, толкова е и вреден. Защото чужденците го смятат за глупак. А той не е глупак. Той е благороден човек, той е рицар по душа. Нашият селянин, ако запази прекрасните си качества на гостоприемство и трудолюбие, ще бъде нещо като бяла лястовица сред черни врани и гарвани. Европейците са свине. Те са загубили образа си на хора. Ние все още сме запазили нещо чисто и свято от манталитета си.

— Господин Буров, Вие ту хвалите, ту ругаете българина. Ту го превъзнасяте, ту го унижавате. Защо така, кое Ви кара да говорите ту така, ту иначе?

— Аз ти казах, господин Памукчиев. Аз съм като Бога. Гледам на хората, на историята, на философията, на човешките страсти и души от всички страни. Аз не обичам фасадните бои. Не обичам красивата фасада, като на Симеоновата къща в Русе, изящна и скъпа, а вътре се псуват, бият, ругаят, като цигани-катунари, като гребенари. Не. Аз обичам да виждам нещата в дълбочина и в ширина, като Наполеон и Цезар.

За мене българинът е светец и дявол над дяволите. Той така хубаво може да го нацепи на някой швейцарец или белгиец, със сръчността си, със занаята си, с ума си, че оня да се чуди и мае как е попаднал на тоя гений. Ние в България до вашия „Девети“ имахме най-съвършената спестовна каса, най-хубавата банкова система. Ние не се учехме на кооперативизъм нито от Райфазени, нито от други немци. Не. Ние създадохме наша, самобитна българска кооперация, наша самобитна пощенска спестовна каса, наши самобитни сдружения, като читалищата, че да се чуди човек. Обаче всяко нещо се изкористява за година-две.

Както и всеки властник се похабява за година, за две. Само частният стопанин в селото и в града — земеделецът и занаятчията, са вечни и неизменни. Ние създадохме след Освобождението към окръзите така наречените стопански единици наречени „постоянни комисии“. Те движеха икономиката на окръзите. Всеки председател на тази комисия имаше право на вето спрямо решенията на окръжния управител или на околийския началник. Ние създадохме така наречените търговско-индустриални камари, които да ръководят индустрията, занаятите, търговията. Имаше ги в Русе, Варна, София, Стара Загора, Бургас. Всяка камара организира по една търговска гимназия и по едно-две или три чирашки училища. Там за четири години чирачето добиваше едно солидно занаятчийско образование. Там се изучаваше материалознание — наука за материала, с който се работи. За ковача това бе желязото, за шивача — платовете, за обущарчето — кожите, гьонът. Четири години момчето или момичето учи там.

Така през 1931 година ние имахме в София — само в София — 1674 обущари, пет пъти повече шивачи, шивашки калфи и чирачета.

Най-трудното нещо на този свят, господин Памукчиев, е на един източен изостанал народ да му създадеш трудолюбие, ученолюбие и уважение към закона.

— Към закона?

— Да, към закона. Да бъде веротърпим, да уважава мнението на другите, с които говори. И да не се смята за много умен. Защото това е наша, национална черта, да не се изслушваме и да се пресичаме по време на разговор. Църквата в това отношение единствена води планомерна и научна пропаганда. Тя има и средства за това. По мое време, като министър на външните работи и изповеданията, църквата издаваше и свой официален орган, наречен „Църковен вестник“. Издаваше списание „Духовна култура“ което беше нещо като продължение на идеите, заложени в „Църковен вестник“.

Миньорите в България нямаха списание, нямаха вестник, нямаха поне една болница, а църковните жреци имаха всичко. Имаха дори летовище в град Несебър, където се печаха лятно време и попадиите показваха белите си кълки. Ах, как не го отпрах на една млада 22 годишна попадия в Созопол, на плажа, когато бях младо момче, когато бях студент. Току-що се бях завърнал от Франция — хубаво младо момче. На плажа се запознах с жената на един млад поп. Той бе извикан в селото (бе от едно бургаско село), а жена му остана на плажа. Това бе красавица, това бе жена за милиарди. Тяло, очи, гърди — всичко бе идеално. И съвършено сложено… Аз я молих, падах на колене, плаках и целувах нозете й, но тя не бутна… Тогава измъкнах пачка банкноти. Пак не се огъна. Не даде… Аз заплаках и се отдалечих, а тя ме гледаше и се смееше. Ето, само това остава на човека, господин Памукчиев, от този хубав божи свят — да срещнеш красивата жена и да я обладаеш, нищо друго. Или ако не успееш, то поне да запазиш един прекрасен спомен за нея. Ние мъжете сме хора, които живеем със спомени. Жената живее с мечти. Ние бягаме от мечтите. Ние живеем със спомените.

Колкото по-красив е един мъж, толкова е по-глупав и по-суетен. Христо Кандев, млад лекар, млад учен се влюби в една милосърдна сестра и се самоуби заради нея. А тя ходела с един студент.

— Господин Буров, да оставим докторите. Кой дворец е останал незабравим за Вас? Къде сте се дивили най-много?

— В Синая и в Балчик, до 1940 година. Бил съм в стотици дворци. Живял съм в палати. Но Балчик, старият дворец в Балчик, той ме е поразил най-много. Казвам „стар“, защото бе донякъде, в ориенталски стил.

— С какво?

— Първо, аз отидох да го видя, когато той бе почти завършен и кралица Мария бе там, със зетьовете си, с дъщерите си, без синовете. Отидох й на гости. Ей така, като частно лице, като приятел. Отскочих от Варна. Заминах за Балчик с кола. От града до двореца, от двете страни на шосето имаше разкошни табели: „Руманя Маре“ (Велика Румъния), „Да живее кралят“, „Да живее армията“, „Да живее румънският народ“. А вътре имаше розариум с всички видове рози — бели, червени, пембени, златисти, лимоненожълти. Имаше бостан с дини, по двайсет кила едната, жълти, с много ситно черно семе. Кралският дворец бе приказка. Нашите стари дворци бяха бедни и оскъдни. Сравнението беше като между циганка и принцеса. Ние би трябвало да отдадем заслуженото на майстора-зидар в Балчик. А той бе българин… Ръководили са строежа двама италианци — инженер Америко и инженер Августин. Черквата, джамията, дворцовите зали — всички бяха с различни цветове, с различни бани, плочки, тоалетни. Това бе някакво чудо на чудесата. Аз и сега го сънувам. И сред този дворец се разхожда бавно, в бяла рокля, с бели пантофки и бели коси една жена, една кралица. Вдовица, родила пет деца, с тяло на момиче, с най-хубавите крака. Като седнеше, тя ги кръстосваше и ги показваше. Нямаха нито една вена, нито една синя жилка. Ходеше боса, по бели чехлички от заешка кожа…

Ах, господин Памукчиев, каквото съм видял, ако седна да го нарисувам, ще създам картинна галерия като Хофбурга и Лувъра, като Шьонбрюн и двореца „Пелеш“ в Синая. Но не мога. Не ме бива.

— Можехте ли да станете художник, господин Буров?

— Посредствен, да. Гениален, не.

— Кой, според Вас, е гениален български художник?

— Никой.

— Поне един назовете?

— Не мога. Ние имахме само един занаятчия — художник — Никола Михайлов, който рисуваше богатите и знатни хора — за пари и за слава. Имахме един Владимир Димитров — Майстора, който на младини рисуваше за пари, за един американец — сър Крейн. Той го купи. Той го използуваше. Той го води по света, задигна най-хубавите му картини и ги продаде в Америка. Но това бе някога. В България няма гениален писател, освен Ботев, няма гениален художник. Не мога да назова и гениален скулптор. Не мога да видя и гениален архитект. През 1920 година Кирил Маричков построи хотел „Империал“, на Тодор Балабанов, но умря през 1922 година. Не издържа на напрежението.

— Какво напрежение?

— Той изготви чертежите, плановете, беше на строежа до последния си час. И умря от простуда, настинка, инфлуенца, грип — все едно. Умря като пес, премръзнал на строежа. А той не си знаеше силата на таланта. Младите хора умират от незнание, ние, старите — от премного знания. Българинът би трябвало по-малко да знае, повече да работи. По-малко да говори — повече да мисли. Той не мисли когато говори. Или пък решава важни дела — това е наша национална черта. Ако бяхме мислили през 1913 година нямаше да сме на този хал. Аз ти казах, господин Памукчиев, че на всеки 40 години България започва от А-Б, от нулата. Бедна, гладна и немощна. Сега започва и нашето велико гладуване и докога ще продължи, не знам. В света на парите важи законът на парите, сведен до тази песен:

Парата днеска света владее

Който я няма — мъчно живее.

Ние би трябвало да научим българина да живее разумно, със сметка. Главно селянина — да си прави сметката. Да пести, да трупа. Но и да гледа другите народи. Те продават часовници и бижута и получават милиони…

— Всеки не може да произвежда бижута, господин Буров.

— Казвам „бижута“ в преносен смисъл. За мене „бижу“ е нещо великолепно: мискетово вино от село Баня, Карловско, от Чирпан или Карабунар, Карамусал. Бижу е и белият, кехлибарен грозд „Афузали“, с едри, като сливи зърна. Те се топят в устата ти. Това е най-красивото бижу на света. Де ги, де ги стадата от сиво Искърско говедо? Няма ги. Те бяха бижу. Де ги, де ги стадата из Добруджа — стадата от крави, волове, коне, кончета, хергелета, овце и кози? Няма ги. Това е най-хубавото бижу на света. Вие, младите, ще ядете един ден камъни и пръст, защото няма да има кой да ви произвежда. Земята не дава нищо даром. Селянинът ще се изхитри и ще минава с малко — ще стане хайлазин. Човек се учи да работи 20–30 години докато стане прекрасен работник, а се отучва за два-три дни.

— Кой ще го учи да работи, да прави бижута? Как смятате?

— Земята. Той като види лозето си, натежало от плод, ще се зарадва. Тази година, ако набере хиляда кила екстра грозде по 10 лева килото, примерно, иде вземе 10000 лева. По 50 лева — 50000 лева. И ще си каже: „догодина ще взема двойно повече“. И ще насади ново лозе. Парата е тази, която движи машината на живота. Тя е бензинът. А личният интерес, това е двигателят с вътрешно горене.

— Кои фирми доставяха в миналото вършачки и плугове, господин Буров?

— Дружество „Егист“, банка „Контазов“, Земеделската банка, Популярните банки, акционерното дружество „Желязна ръка“, „Газда Шаги“, „Император Мунктелс“, „Клайтон“, „Фордзон“, „Рустон“, „Българска банка за иностранна търговия“ — едно анонимно акционерно дружество с 25 милиона лева капитал през 1926–1927 година. Централата й бе на улица „Левски“ 10. Имаше два клона. Директорът на тая банка се влюби в секретарката на министър-председателя Ляпчев и й предложи вила за 198 хиляди лева, къща за 120 хиляди лева. Даде й и вилата си в Банкя. Тя изяде и изпи всичко и го заряза. Той се самоуби. От любов към нея. Бе хубав млад човек… Той кредитира дружество „Струма“ в Гара Батановци.

— Вие познавахте ли я?

— Как не. Аз ги запознах.

— Къде?

— У дома. Тя бе дошла на гости. Дойде и той и се влюби в нея от пръв поглед. Танцуваха цялата нощ, само те двамата. Тя го хареса също, но бе комерсиантка, търговско чедо и не можеше без пари. И като го изцеди като сюнгер, го захвърли.

В живота този сорт жени или стават метреси на много богати старци, или пък търговки от висш ранг, като Мария Чилова.

В България аз познавам четири-пет такива жени. Една от тях е Мамичка Кацарова, съдържателка на барове, кабарета и вариетета. Има един син, дебелак. Има и милиони. В парата, в бизнеса се влиза, господин Памукчиев, с три неща — с взлом, с ум или с женитба. Без едно от тези три неща не се влиза.

— Но Вие как влязохте?

— Чрез женитбата на баща ми за много богата и умна жена. Баща ми ни остави своето богатство и ние с брат ми го разширихме.

— Кой ви помогна?

— Нашият опит и умните ни съветници. В света на бизнеса, съветникът е злато и платина. Стига да е на място. Нито един министър няма по принцип умни съветници.

— Защо?

— Защото те се назначават от двореца. Чрез тях дворецът следи министрите. Това е закон. Дворецът налага съветниците.

— Би ли могло да се избегне това?

— Не.

— Защо?

— Защото, ако откажеш да приемеш тези съветници, никой няма да те направи министър. А за министри в България има винаги повече от хиляди кандидати. Те се дебнат един друг. И всеки приема това, което му предложи царят.

Короната контролира дворците, министрите, генералите, армията и полицията…

— Господин Буров, кога за последен път опознахте българина, като човек, като работник, като селянин?

— Оригинален въпрос. Да, ще ти кажа, господин Памукчиев. Това стана на 4 септември 1944 година.

— Как стана това?

— Бях вече на власт — министър без портфейл в кабинета на онова говедо Константин Муравиев. Мои колеги бяха Никола Мушанов — демократ и Димитър Гичев — земеделец.

Рано сутринта, в шест часа, колата дойде да ме вземе от вкъщи. Бях решил да ида в Радомир, при сина си. Той служеше там. Исках да се отбия пътьом в Перник — да видя града и работниците. Да поговоря с инженер Радославов, мой познат и приятел, директор на мината. Те се гонеха с Колчев, министъра на железниците. Бяха врагове. Колчев и той бяха на нож. Всеки човек си има по един заклет враг, с когото е на нож. Аз бях на нож с професор Цанков, Радославов — с Колчев. Там бяха замесени и жените им. Жената на Радославов бе най-хубавата жена на света. Не на София. Тя остана вдовица, но си остана хубава жена. Вдовицата или се разхубавява след смъртта на мъжа си, или се разваля. Тази, обаче, запази красотата си и се отдаде на един доктор, придворен лекар. Но това не е интересно.

Питате ме кога за последен път съм опознал българина, българката? Да, там, в Перник. В шест часа аз седнах в колата си и заминах за Перник. Ей го къде е — на 30 километра. Пристигнахме там около шест и половина часа и аз спрях в центъра, където бе Каса Миньор, при черквицата, срещу дирекцията на мината. Никой не ме познаваше там, освен директора на мината. Аз слязох от колата и тръгнах да разглеждам града, като започнах от „инженерските жилища“. Намират се зад самата минна дирекция. По на един етаж са, забити в земята. Стари. Грозни. Олющени. В тях живееха техници, инженери. Две жени се биеха, други се караха. Една майка скубеше щир и треволяк в градината, а детенцето й хранеше една коза и едно прасе до тях. Беднотия. Бях облечен просто, като прост чиновник. Нарочно се облякох така, за да мога да се смеся с народа, да говоря с народа.

Перник бе доста оживен по това време. Работниците вече бяха излезли. Градът изглеждаше като заразен от чума. Хората черни, мършави, небръснати. Миньорите, понесли по едно пънче от рудника, отиваха към кръчмите. Градът бе наполовина кръчми, наполовина бордеи, които се даваха под наем. Изведнъж гледам един познат — Петър Денков Тонев от София. Беше мой приятел, мой търговски осведомител, сега на работа в Перник. Той бе с очила, като Кимон Георгиев, едноок. Бе пострадал като Кимон през войната, при Дойран. Спря ме той и ме попита: „Какво търсите тука, господин Буров?“ „Квартира за сина си — казах аз. — Син ми е минен инженер и ще идва на работа в Перник“. Тогава той каза: „Ще дойде у дома. Имаме една стая — ще го приемем. Елате да пием по едно кафе“.

Аз приех. И отидохме в дома му, който бе откъм западната страна на минната дирекция в едно държавно жилище. Това бе беднотия. Това бе мръсотия. По коридора — динени кори и семки, чепки от грозде, размазан пъпеш. Воня. Имах чувството, че влизам в кочина. А тоя човек бе някога фин човек. Но се бе превърнал в свиня, в животно. Въведе ме в една стая, където жена му — чорлава и мръсна, с голяма уста, се прозяваше. Тя даже не се загърна като ме видя — бе по бяла блуза, току-що станала от леглото. Вонеше на чесън, на спарено. Заведе ме Петър в кухнята, седнах на един стол, посипан със ситни слънчогледови люспи. Даже не ги измете, даже не ги махна. Аз седнах на тях, отвратен и ужасен от видяното. Петър бе учил в Свищовската търговска гимназия. Бе работил в банката, но се бе изоставил и пропил. Аз не знаех това. Каза ми го жена му, която дойде при нас и започна да ни вари кафе. Оригваше се, сумтеше, мърмореше и ме оглеждаше накриво.

Помолих Петър да не казва кой съм. Жената наби едно от внучетата си, което дойде да пие вода в кухнята, седна и зачовърка зъбите си с кибритена клечка. Ужасно. Отвратително зрелище. Устата й както казах, господин Памукчиев, бе голяма, ужасна, с развалени, полуизвадени зъби. Петър седна по-близо до мене и ми каза, че миньорите се бунтуват, че искат да си отиват. Те бяха граждански мобилизирани — трябваше да работят там по задължение до края на войната. Без право на отпуск, без право на напущане, без техните права и привилегии — униформи, подсилена храна. С една дума, третирали ги като животни. И затова те се надигнали и не работели.

Аз попитах Петър какво мисли за директора, за минната управа. „Крадци, хайдуци — каза ми той. Крадат като всички“.

Това ме порази. Петър не лъжеше. Той бе честен човек, но занемарен, смазан, изоставен от живота. Бе счетоводител в мината. По-точно, в минната дирекция и знаеше батаците им.

Представи ми мината в по-жалко състояние отколкото би могъл да си го помисли някой. Германците, които експлоатирали мината, грабели. Грабели и не разработвали нови галерии, нови минни полета. Просто изгрибали това, което може да се изгребе и пет пари не давали за нищо. Никакви машини, никакви подобрения. Храната ужасна. Глад, глад. „Миньорите — каза ми Петър — са оскотели. Те са селяни и все още търпят, работят. Защото на село са работили още по-тежка работа. Но искат да си отиват в селата. И ако не ги задържа законът за гражданската мобилизация, ще избягат до един!“

Аз не изтраях. Станах, благодарих на жената и излязох. Тръгнах из Перник пеша. Взирах се в къщите, в некролозите и ги четях. Тъга, омерзение, обедняване поголовно. Улиците в мръсотии и кал. Перник, това не е град. Това е някакво сборище на коптори, мизерни, жалки къщи. Град без планировка и ред.

Отидох при инженер Радославов, в дома му. Това бе рай. Разкош. Жена му бе там — чиста, бяла, току-що излязла от банята. На масата имаше чай, кафе, масло, мляко, кашкавал, шунка, бутилка с жълт нектар от кайсии. Освен това — слугинче, младичко момиче, на 15–16 години. Масата — със снежнобяла покривка. Госпожа Радославова се засмя.

— Министър на гости. Каква изненада.

Целунах й ръка, огледах я. Циците й — ах, де такива цици, господин Памукчиев. Идеше ми да ги сграбя, да ги схрускам. Тя ги бе разголила нарочно, да се проветряват. Не се стесняваше от мене. Аз я познавах отдавна, като жена и като метреса. Това бе наистина прекрасна жена. Но вече чужда жена. Нещо ме опари. Аз си спомних коптора на Петър, жена му с голямата уста и бездната, която дели света на бедни и богати, на управници и подчинени.

Седнах на масата. Донесоха бекон, съвсем пресен, вкусен бекон и още бутилки с питие от кайсии. Пиеха кайсиев сок наместо вода. Бяха в най-хубавия апартамент на Перник — плащан от мината. Радославов временно заемаше две-три държавни служби, между които и директор на мини „Перник“. Той бе човек на две-три заплати, на две-три дружества, на две-три жени. Неговата — за хората, чуждите — за него. Бе полов атлет, спортист, футболист, най-големият футболист на България. Седна при нас Радославов и взе да яде. Ама яде, набива, лапа. И млещи. Той, инженер Радославов, яде и млещи. Това ме ужаси. Аз разбрах, че с каквито живееш — такъв и ставаш. Не бе повече от Петър. Бе станал лумпен, бе станал и той животно. Яде — пи, яде — пи, яде и дърдори глупости. Жена му ми намигаше тайно отстрани и се смееше. Аз разбрах — тя си бе същата, както преди. Тя живееше за себе си, а той — за нея и за себе си. Каза ми, че работникът-миньор, дошъл от село, си остава сто процента селянин. Спечели каквото спечели в мината и бяга на село да ги харчи — като крадец, като разбойник. Нищо не му е мило в мината — ни кирката, ни лопатата, ни машината, ни конете, които влачат вагонетките. Не жали никого и нищо. Руши и влачи каквото докопа. Всеки миньор си режел по едно пънче от чамовите подпори (чуприи) и ги давал на кръчмарина за чаша вино. Влачи и носи на кръчмарите. В Перник пиянството е взело страхотни размери. Нищо не може да го спре — всеки миньор е потенциален пияница. Не се бръснат, не се чистят, не се перат. Работят по 8 часа на три смени и не милеят за нищо. Буквално това, което ми каза Петър, ми го каза и инженер Радославов. „Но така е и така ще бъде — завърши той — от селянина става само селянин. Работник не става“.

Аз се замислих дълбоко. Оставих кафето и го запитах как вижда нещата. Той ми отговори направо: „Русия ще дойде тук днес или утре. Тя е на Дунава. Няма да се спре. Ще дойде. Но да му мислят тези, които са грабили. Аз съм инженер. За мене все ще има някаква работа в някоя мина. Защото без инженери и без миньори не може.“ Похвали ме, че съм насочил сина си да учи минно инженерство в Германия, а не нещо друго. „Минният инженер — каза той — е дялан камък. Където и да го сложиш, все приляга и върши работа.“ Бе абсолютно уверен, че ще остане жив. Аз изтръпнах още веднъж, господин Памукчиев. Разбрах, че българският интелигент е готов да се примири с всяка власт, стига той да е добре. На него да е добре. Той да остане жив. Него не го болеше за нацията, за народа. Него не го интересуваха как ще се развиват нещата занапред — важното бе той да оцелее. Той да е добре. И тази национална българска черта на интелигента, ебава майката на нацията, ебава майката на България. Наместо да я води напред, тя я тласка назад. Угодничеството, нагаждачеството са като че ли най-ярките национални черти на българската интелигенция.

Аз го разбирам работника — миньор. Граждански мобилизиран, следователно заробен, той иска да счупи жегъла. Да не влачи колата — това е ясно. Но инженер Радославов да очаква руснаците спокойно, той — директорът на мината, това ме смрази. И аз разбрах, че България е обречена, че България пропада.

— Пропада?

— Инженер Радославов ми го доказа, господин Памукчиев. Аз го почувствувах. Аз схванах най-лошото — поражението. Пораженческият дух се бе вселил вече в душата на българския интелигент. И той, който бе водил народа на въстание през 1876 година, сега се влачеше след народа като мърша и отиваше в пропастта. Той, инженер Радославов, ми отвори очите за много неща. Каза, че още от първия ден в мини „Перник“ са работели само селяни, нито един гражданин. В мини „Перник“ са работели само бедни, гладни и бездомни хорица — последните парии, последните останки на обществото. И все пак те са запазили един друг морал. Те са хора, те си помагат. Те се крепят един друг. Мнозина от тях са набожни, а нито един техник или минен инженер не вярва в бога…

Радославов не бързаше да излиза. Той искаше да ме води в открития рудник „Куциян“, да ми покаже работата. Аз приех. Извика двуколка, седнахме в нея и заминахме за рудник „Куциян“. Този открит рудник бе надалеко. По пътя ми показа бараките на работниците и аз едвам не заплаках. Бушмените живееха по-добре от тия миньори. Това не бяха дори жилища, бяха коптори. И аз млъквах. В рудник „Куциян“ имаше няколко багера. Копаеха. Машинистите на багерите се псуваха, и то пред инженера. Аз слушах и мълчах. Гледах изкопвачите. Сенки. Брадясали, страшни сенки. Това съвсем ме смути. Помолих да се върнем. Отказах се да ходя в Радомир. Върнахме се и Радославов ме нагости със силен чай, с баница и торта. Хапнах и се прибрах в София. Отидох при Муравиев. Той бе сам. Попитах го:

— Ходил ли си някога в Перник?

— Не — каза той. — Нямам време.

— Съветвам те да отидеш — рекох аз. — Това е много важно за нас, за всички. Ти трябва да отидеш там.

— Защо?

— За да видиш, че България пропада, че ние пропадаме.

— Голям песимист си, господин Буров — каза ми той. — Недей…

— Какво „недей“?

— Недей, каза, се тревожи. Каквото има да става, ще стане. Животът ни поднесе много горчиви изненади, ще ги преглътнем. И ще се оправим, както през 1918 година. И тогава бяхме зле, но се оправихме.

Аз го хванах за реверите. Той скочи прав. Уплаши се.

— Муравиев, — казах му аз — ти чуваш ли се какво говориш? Как ще се оправиш, когато в Перник зрее бунт, зрее стачка, зрее народен метеж. Там хората са оскотели, отчаяни, отвратени от нашата власт. Върхушката, интелигенцията е покварена и долна. Примирена е с идването на Русия, на червените, разбираш ли?

— Моля те — каза ми той. — Ще ми скъсаш сакото. Аз знам всичко, но ще се опитаме да спасим кораба. Няма да го оставим да потъне.

Тогава дяволите ме наскачаха. Замахнах. Пернах му една плесница и го оставих сам. Излязох и гледам напреде си генерал Наков, командира на Първа армия в София. Идва на доклад с началник-щаба на войската и с още двама-трима офицери. Те влязоха при Муравиев, а аз отидох при директора на полицията полковник Сава Куцаров, с когото се познавахме много отдавна. Попитах го какво е положението, как вървят работите. Той бе много спокоен човек и не се вълнуваше от нищо. Каза ми бавно, спокойно:

— Господин Буров, правим каквото можем и каквото трябва, но нещата не зависят от нас.

— А от кого?

Той показа на север, към Дунава.

— От оня там, с мустака.

— Кой?

— Сталин. Като каже на своите да нахълтат, ще нахълтат и ще ни пометат. Това е положението — ние сме в неговите ръце, на неговата воля. Каквото той реши, това ще стане. Ние можем само да чакаме…

И той се беше примирил. И той се бе предал вече душевно на врага. Нас ни чакаше гибел. Аз видях зиналия гроб и погледнах в него. И видях кости — кои на цар, кои на войник. Нали така се пее на погребение, господин Памукчиев?

— Да… И чух плач и ридание.

— Не. Все още нямаше плач и ридание. Не. Но имаше тъжна и безпокойна гледка. В София бе ужас, глад и развалини. По улиците планини от павета, камъни и тухли. София бе разорена и съсипана. Аз заплаках. Седнах в кабинета си и започнах да прелиствам старите вестници — „Утро“, „Зора“, „Слово“. Бяха ги струпали на масата ми. Блъснах ги. Седнах на канапето и видях Никола Мушанов да влиза при мене, клюмнал и той, като проскубан гъсок, като пуяк, когото са давили лисици…

— Какво ще правим? — попита ме той, като седна срещу мене. Беше в нов костюм, но зле скроен. Отпаднал. Отслабнал. Не беше научен да управлява в такова бурно време. Бе управлявал в по-добри времена.

— Според мене — каза ми той, — ние сбъркахме, че сложихме генерал Иван Маринов за военен министър.

— А кого да сложим?

— Генерал Наков, смел и решителен човек.

Аз скочих. Хванах и него за реверите.

— А бе, човек. Ти не виждаш ли, че сме изтървали народа. Изтървали сме интелигенцията, изтървали сме всичко, а ти мислиш за някакво униформено говедо, което се казва Маринов, Наков, Янчулев, Стефанов — една стока са всички. Народа изпуснахме. Народът ще ни затрие. Това мисли.

— Народът никога не се изпуща. Народът е с властта…

Онемях.

— С каква власт?

— С нашата власт.

— А бе, Мушанов, ти луд ли си, на луд ли се правиш или кукувица ти е изпила ума. Какъв народ бе, човек? Няма вече народ. Има гладни, отчаяни, недоволни хора, които искат нашата гибел. Нашата смърт.

— Не, такова нещо — казва — няма. Народът винаги е гладен, недоволен и сърдит на властта, но стои зад нея. Защото хаосът е още по-страшен без нея. Народът вярва, че властта е способна да се справи винаги с хаоса. А където има хаос, там има и смърт. Там има и глад. Сега за сега даваме по триста грама хляб на ден, даваме и по парче месо на седмица. Живее се. Но утре ще бъде по-лошо, ако дойде руснакът. Той нищо няма да дава. И това кара народа да държи за нашата власт. Властта има своя философия. Тя има своите поддръжници в населението — най-малко шестдесет на сто. А останалите четиридесет на сто са раздвоени — между анархията, хаоса и властта. Следователно на седемдесет на сто от народа може да се разчита винаги. Тридесет на сто ще се оправят.

— Но ти си побъркан — казах. — Прибави към тези тридесет на сто Червената армия, сто на сто момчета на Мустакатия и ще разбереш, че ти си за мустака. Язък за сивите ти мустаци, глупако.

Той се докачи. Бе много чувствителен на тема „мустаци“. Стана и си отиде. Дойде Гичев. Това животно бе живо копие на Муравиев — нахално, брутално, нагло и хитро. Селско копеле. Селски хитрец. Селски глупак, но с мания за величие. Земеделските лидери, господин Памукчиев, до един са маниаци, глупаци и животни, като изключим само трима души. Първо — Стамболийски, второ — Александър Димитров и трето — Цанко Бакалов — Церковски. Драгиев, Забунов — това бяха селски даскали, превърнати в лидери. Прости хорица.

— Говорят, че той е бил много умен и честен човек, от село…

— Бил е честен, когато е бил в мъдете на баща си и в утробата на майка си. Той е мошеник, само че на едро. През 1931–1934 година бе министър на земеделието и на държавните имоти — едно тлъсто дробче, а не постно. Повика баджанака си Вергил Димов и го направи министър. Двама баджанаци в един кабинет — такова чудо в България не бе ставало. Синове и бащи, да, случвали са се, но не в един кабинет. А той — Гичев, в кабинета на Блока през 1933–1934 година управляваше заедно с баджанака си. Говеда. Животни. Свине. Те се погавриха с властта и с България. На кого е позволено да врежда близките си във властта, в кабинета. Моят баща, който бе мъдър човек, бе против това да се дава каквато и да е служба на роднина в ръководеното от тебе министерство. Той искаше да се уволнят всички роднини в министерствата, където управлява техен министър — роднина. Да няма роднинство, да няма привилегии за този и онзи. А Гичев домъкна Вергил Димов от село Светлен, Поповско, и го направи министър. Той го довлече и на 2 септември 1944 година, като му даде не едно, а две министерства — министерството на вътрешните работи и народното здраве и министерството на железниците, пощите, телеграфите и телефоните. Две министерства, защото не се намери министър на железниците.

Аз обичам мъдрите хора, като Александър Димитров, като Цанко Бакалов-Церковски. Александър Димитров е бежанец-македонец. Той се бе заселил в село Горна Козница, Радомирско, и там го убиха. Тръгнал да носи един каиш за селската мелница, и по пътя агентът от охраната му го застрелва. На гара Канджулица става това. Дядо Цанко остана мъдрецът на БЗНС, но сам, съвсем сам…

Когато съставихме кабинета през 1926 година, аз пръв поставих въпроса, още първия ден, дядо Цанко да бъде освободен от затвора и да му се възвърне пенсията на министър.

Ляпчев като зина:

— Наско, без такава политика към дружбашите.

Всички министри, без Цвятко Бобошевски, ревнаха:

— Буров, без тази хитра и коварна политика против Сговора. Той ще умре там, в затвора — за назидание.

Това ме вбеси.

Хванаха ме дяволите — избухнах. Казах:

— Какво искате вие, бе? Какво зинахте срещу мене? Вие профани ли сте, като професор Цанков, да не разбирате, че излишната жертва, глупавата приумица на един профан и премиер като Цанков направи безброй герои — мъченици, безброй кумири за младежта, за БЗНС, за БКП, за народа, за селото. Вие, като поздравихте убийците на Стамболийски, не знаехте, че поздравявате гробокопачите на Сговора. Стамболийски става знаме, става герой, става мъченик, става светец. И децата ще слушат легенди за него. Не създавайте втори светец от дядо Цанко. Той е добър човек и аз гарантирам за него. Той не е по заговорите. Той е по чистата, честна и открита борба. Той ще застане срещу нас и ще поведе БЗНС.

Той ще ни бъде добър партньор. Защото е честен. Ние имаме нужда от умни и честни партньори, а не от чучела като Коста Томов, като Марко Турлаков, като Юртов, като Боян Смилов… Ние не щем глупави съперници. На нас ни трябват умни съперници — да са достойни, на висота, та да се стремим да ги надминем, да ги изпреварим. Калпавият противник не е противник. Той е отрепка. С калпавия борец никой не излиза на ринга да се бори. Народът иска равностойни борци като Никола Петров от Горна Оряховица — атлети, шампиони с име… Кой от вас е против излизането на дядо Цанко?

— Аз — каза Андрей Ляпчев — и целият кабинет.

— Аз съм за Буров — каза Цвятко Бобошевски. Честен бе, умен бе Цвятко. Единствен той ме подкрепи.

Но Ляпчев постави въпроса за гласуване. И от целия кабинет само ние двамата с Цвятко Бобошевски гласувахме дядо Цанко да излезе от затвора, а останалите — той да остане. И той наистина остана. Същият ден аз му пратих на дядо Цанко долни дрехи, костюм, обувки, храна, лекарства, но писах в бележката: „От един другар, земеделец. Бъди здрав“.

И никога той не разбра, че аз съм му ги пратил. Пуснаха го от затвора като видяха, че умира… Аз плаках за него…

— Защо?

— Защото бе човек. През 1919 година, когато станах министър на търговията в кабинета на Стамболийски, той ми каза следните думи: „Господин Буров, Вие идвате при нас в бурно и страшно време. Бурята ще ни помете, но поне ще се опитаме да спасим каквото можем от България, да не умира цялата. Защото сега сме нищо. Но като я грабнат победителите, ще залезем завинаги. Народът ни не заслужаваше тази горка участ. Но, съдба. Дано се оправим. Ето защо ще Ви помоля да не дразните хората — работниците и селяните, с никакви глупави заповеди и разпоредби. Оставете ги да се лекуват сами. Птичето, като си счупи крачето, взема две сламчици, прави си скоби и си превързва счупеното краче с човка. Завърже го и оцелява. Вълкът, като си счупи крака — прегризва го и тича на три крака. Не се предава. Бори се с три крака. Важното е да оцелее народът ни, господин Буров. Ние ще бъдем пожертвувани, помни ми думата. Нас народът ще ни плюе и ще ни ругае. Но ние сме длъжни да се жертвуваме за него. Защото сме негови чада и негови учители. Всеки, който е учил, трябва да е готов да умре за народа си без хленч и да не чака благодарност…“

Това ми каза дядо Цанко и аз на 4 септември 1944 година, когато бях на 70 години, си спомних тези негови думи. И се запитах: „Атанасе, кой дявол те накара да се хващаш на това юдинско хоро, дето го води най-голямото говедо на света — Коста Муравиев, престъпникът, предателят?“ Като отне оръжието от селяните, той предаде на девети юни роднината си Александър Стамболийски с вързани ръце. Ако селяните имаха оръжието си на 9 юни, ние, сговористите, нямаше да видим власт. Селяните имаха триста хиляди пушки и петстотин хиляди револвера…

Всеки войник, всеки селянин, през войната си бе донесъл пушка, револвер и патрони — пълна торба. И то пушки — манлихери. Дето бият с абсолютна точност. Всеки селянин имаше скрито оръжие. Но Муравиев издаде заповед и го иззе. То попадна после в наши ръце. Аз презирам предателите — които и да са те. Предателят е гад, сволоч, мръсник. Предател се става по вътрешна нагласа и по външна нужда — за власт, за пари. Предател е оня, който се ползува от благата на предателството си. Сговорът съди Муравиев, но го осъди на затвор, а не на смърт.

Той остана жив. Зачете му се заслугата. Тоя тип, тоя мазник, представи си, господин Памукчиев, ми стана началник. На мене — на Буров. На човека, който е учил в Париж, в Европа. Да ме командува един човек без образование, без диплома, военен човек. Ах, ах, какво направих аз на 4 септември. Защо не ме тресна гръм, защо не ме удари светкавица. Щях да си седя в София, да си навестявам приятелките. Щях да си пия кафенцето с тях и щяхме да си спомняме за младостта. И белите цици на госпожа Радославова щяха да са в ръцете ми — ей в тези две ръчички… Това е животът, господин Памукчиев — да си в краката на жената или на двете й цици. А след това — да сложиш нещо в ръката й. Да я зарадваш. Защото жената е като дете — тя се радва на подаръка. И защо не — мъжът е създаден да печели, жената — да приема, да ражда, да гледа деца и да продължава живота. В природата всичко е на мястото си. Всичко е разумно сложено. За мъжа трябва да е гордост, когато може да носи радост и да раздава пари. Мъж без пари — огън да го гори. Утрепи го — грях няма. Мъж без пари е само хайлазинът, глупакът и затворникът.

Но аз се отклоних. Говорех за 4 септември. Още тогава аз видях, че съм обкръжен от интересчии, от бедни духом хора. А тези хора са най-опасните партньори. Който създава банка, търси богати акционери, който отваря фирма — умни и предвидливи съдружници. Банката и фирмата не щат само пари. Не щат само устави — искат глави.

Глави нямаше около мене през септември 1944 година. Да, нямаше глави. Муравиев бе проста, дървена кратуна, изцедена във военното училище, съвсем доизглупяла в затвора, по времето на Сговора. Амнистията го засегна, той излезе оттам и стана през 1931 година министър на просветата.

Тъкмо тогава обявиха за продан къщата на Петко Рачов Славейков, на Пенчо Славейков, на днешния площад „Славейков“ №8-9-10. Там бе тази стара къща, с голям двор. Искаха софиянци, искаха и молеха Муравиев да я изкупи за музей на Славейков или за музей на Министерството на просвещението. Но той отказа. През негово време разрушиха и съсипаха тази хубава стара къща. Аз бях там, когато я рушаха и видях как от тавана и от мазетата извличаха тонове книжа — книжата на семейство Славейкови. Видях и плаках. Но аз бях вече само един банкер, само един паднал от власт министър. Работниците извличаха вързопите от мазето, хвърляха ги в камионите и те изчезваха. А може би там да е била историята на България, на българския народ. Рухна тази къща и на нейно място се дигнаха десетина други…

Муравиев бе жалко подобие на управник, но аз пък бях още по-жалко подобие на министър, щом се съгласих да стана боцман при такъв келяв и калпав капитан. Станах юнга, станах прост моряк. Господи, как изглупях. Как паднах толкова ниско. Как?

(Блъска главата си с две ръце и цял се люлее).

— В нашата история, господин Памукчиев, е имало и по-жалки сцени. През 1913 година, през 1918 година. Такива сцени са се повтаряли, но не чак толкова жалки и мизерни. През 1918 година се изредиха трима министър-председатели: д-р Васил Радославов, Александър Малинов, Теодор Теодоров. Трима титани. Трима големи мъже — държавници, въпреки кусурите им.

— Казахте преди това лоши думи за д-р Васил Радославов…

— Да, казах. И сега ще ги кажа, но в сравнение с това чучело — Муравиев, той бе титан, той бе великан, той бе циклопът Полифем пред джудже.

Дотам стигна нашата история — да се повери в ръцете на един мошеник, на един хитрец и предател на своята партия. Муравиев може да е бил добър за себе си, но не бе добър за България. Той не видя, че корабът му потъва, че е капитан само за няколко дни.

Ние, всички негови министри, бяхме патили хора и не ни е простено да правим глупости. Глупости правят младите — за да имат време да ги поправят. А ние? Но това е — жаждата за власт е безгранична, както и глупостта. Глупостта на човека е толкова безкрайна, колкото и мъдростта. За жалост, плевелите се оказват по-жилави и по-дълговечни от житото. И го заглушават. И го удушават. И то умира. Плевелите на глупостта закопаха Велика България за векове. Аз видях нейното цъфтене, нейния възход и нейното грозно падение.

На 5 септември, когато Русия обяви война на България, при мене в кабинета ми дойде Никола Гешев с началника на Държавна сигурност Павел Павлов и началника на контраразузнаването Андрей Праматаров. Бяха с раници. Натъпкали се бяха с оръжие и с пари. Бягаха. Заминаваха за Пловдив. Поканиха ме да тръгна с тях.

— Къде, господа? — попитах ги аз.

— За джендема — отговори Гешев.

— Джендемът е в Балкана — казах аз. — Вие накъде сте тръгнали?

— За Тракия?

— Защо?

— Да сме по-близо до турската граница.

— Но как я докарахте дотам, вие да бягате за Турция, а народът да го оставите сам? Народът бяга към Русия, а вие бягате към Турция.

— Елате с нас, господин Буров — каза ми Павел Павлов. — При нужда, ще съставим задгранично правителство и Вие ще станете министър-председател. Обмислили сме всичко. Имаме нужда от сериозни и умни хора, да ни водят, да ни направляват. Ние явно не сме дорасли за това.

Но аз ги изгоних. Казах им, че съм бил вече политически емигрант през 1922–1923 година, мерси. Знам прелестите на това емигрантство. Ако ще се мре — в България да се мре. Не другаде. Защото човек без майка и без родина е парцал, той е нищо… Те си заминаха и изчезнаха. Аз видях отново гроба… И заплаках… Но не заминах…

Глупост е, мъченичество е да се бяга от родината, господин Памукчиев. Заклевам те — умри като просяк, но умри в родината си. Тя е земята, която те обича и те храни. Не я изоставяй никога. Тя може да стане гроб, но може да стане и градина — всичко зависи от тебе. Ако ти си на нея като добър стопанин, ще бъде рай. Ще бъде цвете. Но зарежеш ли я, тя буренясва и пропада. Земята е жива — тя диша и страда. Тя обича този, който я обича. Също като майка. Тя никога не е майка-мащеха. Тя иска нежност и любов. В България ние отворихме някога земеделски училища за простите момчета, главно в селата.

— Имаше и в моето село.

— Там, в тези училища, се учеше един предмет, „земелюбие“, но през 1924 година това говедо Цанков го изхвърли. Глупаво било. Разбира ли той що е умно и що е глупаво. Пълен глупак беше. А там се казваше, че земята е безценен капитал, за който капитал всяка банка плаче, бленува и се моли да оцелее. Да, моли се да оцелее.

В програмата на тези училища имаше предмет „кошничарство“. Учениците се учеха да плетат прекрасни кошници от ракита, от върба и придобиваха поне пет нови професии. Имаше пророчески думи в тия учебници. Ето това премахна Цанков. Затова винаги бяхме на нож с него.

— Господин Буров, кои според Вас са били щастливите мигове на България в нейната вековна история?

— Четири са били според мене. Така, както аз ги разбирам.

— Кои са те?

— Първо, основаването на България през 681 година.

— След това?

— Трети март 1878 година — денят на Освобождението на България. Тогава имахме линията Енос-Мидия, голяма част от Македония, излаз на Бяло море — вековната мечта на българина, имахме Южна Добруджа… И четвъртият момент е връщането на Южна Добруджа на България, през септември 1940 година… Това са те, бедните, оскъдни четири щастливи мига. Нашата история е бедна на топли, радостни възторзи и щастливи дни. Ние се радвахме съвсем малко през 1913 година на победите си и загубихме всичко след Междусъюзническата война. Ох, как го загубихме… Аз бях тогава министър на търговията в кабинета на д-р Стоян Данев и видях всичко отблизо. Братът на Иван Вазов — генерал Георги Вазов бе тогава мой колега, министър на войната. Видях го да плаче в един ъгъл на кабинета си. Захлупил се на масата, блъска чело о дъските и плаче, плаче… Никога не ще забравя този час, този момент. Да имаш всичко и да загубиш всичко — това е ужас, това е трагедия. А през 1940 година ние си възвърнахме нашата златна Добруджа и аз плаках от радост и умиление. Дигнах се и отидох там, в Добрич, в Балчик, в село Люляково, в чифлика на Кръстю Кьорпенчев. Той беше поканил там генерали, банкери, министри. Иван Багрянов дойде с любовницата си, която искаше да пее, но се напи и падна под масата. Като я вдигахме, започна да ни ругае… България, господин Памукчиев, е била винаги сбор от радости и скърби, но скърбите за жалост са били винаги повече.

— Кои са най-скръбните мигове в нашата история?

— Първо, византийското иго от 150 години. Второ, турското иго от близо 500 години. Разкъсването на България от Берлинския конгрес през 1878 година, Междусъюзническата война, Европейската война, Ньойският договор, това са най-злочестите мигове. Аз не смятам разните земетресения и природни бедствия за нещастие за народа ни. Те са навред по света. Нещастие е когато ти разкъсват родината, когато ти вземат брата роб — това е велико нещастие. Аз, като човек и като българин, плача за всяка народна беда. Но тя не идва сама — едната вика другата. Затова държавата и държавникът трябва да мислят отдалеко, за да предотвратяват нещастията. Банките у нас винаги са мислили как да предотвратяват нещастията и фалитите. Това впрочем е грижа и на държавата. Който става държавник трябва да мисли преди всичко за държавата, за родината си, след това за себе си. И затова в България ние нямаме нито едно произведение на литературата, в което да е описан държавник като Пит-Стари, Пит-Млади, като Наполеон, като Клемансо или като Маршал Фош.

— Те големи държавници ли са?

— Много големи. Френският маршал Фош стана даже главнокомандуващ на съглашенските войски през 1918 година и постави Германия на колене. Това е велик ден за Франция и за френската държава. Ние, българите, бихме дали душата си за такъв щастлив ден. Камбаните бият, свещениците в тържествени одежди вървят по улиците и пеят. Народът ликува. Децата се прегръщат и плачат. Старците целуват войниците, офицерите… Германия е на колене. Кайзерът моли за милост. Принц Макс Баденски иска примирие. Цяла Германия стене и вие от болка, от мъка, от отчаяние. Маршал Фош тържествува. Ето, тези мигове, господин Памукчиев, превъзпитават нацията и карат французинът да се чувствува горд и щастлив. Това си струва жертвите и труда.

Аз, като военен, като войник, мога да разбера радостта на Франция. И вярвам, всеки ще я разбере. Само през 1913 година ние изживяхме такава радост, но за кратко време.

— Маршал Фош можеше ли да бъде избран за президент на Франция тогава?

— Разбира се, че можеше. В Америка това е ставало. Ето, първият президент на Щатите става Георг Вашингтон и изкарва цели два мандата. Когато му предлагат и трети мандат, той казва: „Не, никога.“ „Защо?“ — питат го. „Защото — казва той — всеки един политик се изхабява и уморява за четири години. Осем години са предълъг срок. Затова си изберете друг президент. Аз не мога да дам повече нищо на моята страна. Тя иска млади, енергични хора, с размах и с любов към работата. Не към парата, към работата. И който дойде след мен, да декларира веднага всичките си имоти — да се види какво има, какво притежава, какво е спечелил. Ако не е спечелил нищо — значи той е негодник, некадърник и бездарник. Ако е спечелил — как го е спечелил, с какви средства? С ум, с такт, с воля, с маневри, с почтени сделки или с мошеничества. Ако е с мошеничества — вън. Той не е за Америка. Америка трябва да има способни, честни и богати президенти. Да не ламтят за пари, а за име, за чест, за потомството си — да му оставят честно име. Ето такъв човек ще си изберете. Аз ще гласувам за него. И моля ви, никога на го оставяйте да ви измами. Разнищете ризата му до конец. Вижте и калта под ноктите му — да няма в нея отрова. Америка има нужда от умни и честни управници.“

И тогава идва на власт вторият по ред президент Адамс… Разнищват го, разпердушинват го и той казва: „Господа, ако продължавате така, вие няма да намерите човек за президент. Ние всички сме търговци. А търговията и банкерството значат удари, сделки, умение да се лавира, да се търгува. Търговията е узаконена кражба. Какъв праведник мога да бъда аз…?“ „Щом си го признаваш, щом не го криеш, щом го казваш открито, значи ти си умен и честен човек — отговаря комисията, която го разследва — и ние ще те подкрепим. Ще те предложим за президент.“ И го предлагат. Георг Вашингтон обаче въвежда една много умно замислена и опасна за нашите условия в България система на изборите. Там, примерно в щата Пенсилвания, Калифорния, навред, един избирател със своя глас може да вкара в парламента депутат и от неговия глас да зависи избирането на самия президент.

— Как става това?

— По много умно измислен начин. Примерно в щата Пенсилвания се избират 50 депутата за Конгреса, а сега има 1 милион и 1 избиратели. Ако демократите получат 500 000 гласа, а републиканците 500 001 гласа, републиканците вземат и петдесетте мандата в Конгреса. Така е и в изборите за президент… Който има един глас повече — той става президент. Това е нагласено така, за да знае избирателят, че гласът му има тяжест, че той е избрал президента.

— А в България не може ли да се приложи тази система?

— Можело е някога, но вече не може.

— Защо?

— Защото в южните страни, където има много безделници и гладни, където всеки се смята за по-умен от другите, всеки иска да става депутат. И продава къща, жена, деца, залага всичко, печата афиши, свиква събрания, агитира и иска да влезе в парламента. Няма страна в света, където борбата за партии, за власт, за депутатство да е така болезнено остра, както в Гърция и в България. Това са двете страни на света, където пропорционално на населението се подават най-много кандидатури за депутати.

— Но това е хубаво.

— Не е хубаво.

— Защо да не е?

— Защото се хабят сили и времето на хората. Всеки български избирател трябва да ходи на събрания, да слуша, да мисли, да решава, да избира. Българинът не е богат. България не е Америка, нито Англия, да има колонии. Той, българинът, разчита, както неведнъж съм ти казвал, господин Памукчиев, само на своите голи ръце, на нищо друго. Той трябва да работи. А изборите, забележи това, правителствата ги насочват по някаква хитро скроена игра, в най-усиленото работно време — или през пролетта, или през есента. Ние, сговористите, през 1931 година също не направихме изключение. Насрочихме ги за 21 юни 1931 година, в най-усилената полска работа — когато селянинът ходи да коси, да жъне, да копае, да оре, да полива зеленчуци и хич не му е до избори. Тогава именно стават най-големите шашми. Ако изборът е зиме, ако е тихо, спокойно време, селянинът ще помисли и ще избере по-учения, по-умния, а не профанерията. Депутатите в България са били винаги резерв на профанерията и авангард на лакомията. Винаги съм се възмущавал от това, защото българинът и България не заслужават тази участ. Вие, например, господин Памукчиев, във вашата Севлиевска околия на два пъти избрахте един хитрец, един профан, наречен Косю Анев от Сухиндол. Демагог, дявол, сладкодумец и мазник… Избрахте и Дочо Христов. Как така стана, че именно тези двама хитреци се избраха при вашите балканджии? Не е ли това гаранция, че само демагозите успяват в този живот и в парламентарната битка.

— Вие сте създали тези основи и тези изборни закони…

— Не аз. Създава ги Търновската конституция. Тя иска да има свобода на изборите. И всеки има право да се избира и да избира. Кьораво и сакато, куцо и недъгаво — всичко може да се кандидатира, господин Памукчиев, всичко. А това не бива да е така.

— А как?

— Нужен е имуществен ценз. Нужно е образование — простият народ се лъже по демагозите. Той вярва на ораторите.

— Дава вид, че им вярва, господин Буров. Българинът, както казахте Вие, не вярва на никого.

— Е, не може всичко да се сложи под един знаменател. Не, не съм съгласен. Вярва българинът, вярва и се надява. Аз, като видях, че се избраха в парламента, през 1940 година, Дени Костов, Никола Захариев, Тодор Кожухаров, Тодор Поляков от Пловдив, разбрах, че наистина ораторите-демагози са изплували и винаги ще изплуват напред. Вие, комунистите, сте имали само трима добри оратори — Георги Кирков, Митьо Станев и Тодор Поляков. Други не сте имали.

— Лазар Станев.

— Той е посредствен оратор. Вие сте бедни на оратори. Като изключим Георги Кирков, нямате човек, който да произнесе една голяма реч, с мисли и идеи. Какво е ораторското изкуство? Супа, тлъста джолан чорба, в която плуват едри и дребни мръвки. Чорба, която те засища и храни… Но обезателно в нея трябва да има и големи мръвки, големи идеи. Трябва и хрян, трябва и чесън, трябва и оцет. А това са хуморът, вицовете, закачките, цинизмите дори. Георги Йорданов — земеделеца псуваше от сцената противниците си и печелеше публиката, защото българинът и сърбинът, ако не тегли една майна пред народа, ако не „го отцепи“, той не смята, че е казал нещо. Псувнята е привилегия на славянина. Българинът не прави изключение — нали е 99 на сто славянин. Ще си направи удоволствието при жената, ще се засмее и ще си отиде. Така е и в парламента. Изберат едного за депутат — а и той е славянин — „натегли“ избирателите, позасмее се, получи си дневните, натрупа парици и пито-платено. Не плаща нищо. А във Франция не е така — там всяко удоволствие се заплаща. Вече говорихме за това, за характера на французина. Едисон казва: „Ако ти се усмихнат — усмихни се и ти, ако те поздравят — поздрави и ти. Хората се ценят по това колко са възпитани.“

Възпитанието на българина би трябвало да започне, господин Памукчиев, от люлката. Детенцето трябва да знае, че то дължи на майка си всичко. Бащата не е толкова важен. Майката е светиня. Майката е мъченица. Затова аз цял живот съм се борил да се дадат равни права на жените — не само да избират, но и те да бъдат избирани. Този въпрос се разреши отчасти при изборите през 1938 година, но частично.

— Какво значи „частично“?

— Цар Борис разреши да гласуват и жените, но само омъжените жени и тези, които имат деца. Бездетните — не. Старите моми — не.

— Защо?

— Не знам. Сигурно сестра му Евдокия му е подшушнала нещо. Нали бе стара мома и го командуваше. Не съм напълно сигурен, но знам, че това бе мнение и на самия Георги Кьосеиванов. И те, двамата с царя, решиха тогава да бъде намалено числото на депутатите от 243 на 160 души.

— Защо така?

— За икономии. На малка България и те са й много.

— А по-рано защо не са ги премахнали?

— Защото държавата не е пестила пари за избори и не е цепила косъма. През 1938 година държавата закъса, здравата закъса. Започна да се въоръжава. Накупи оръжие от Германия, а немецът иска и пари и стока по клиринга. Той не признава отсрочки, полици — иска пари, иска грозде, иска вино, иска жито, иска месо. Иска кожи. Иска вълна… И откъде да избие държавата чивия, изби от данъци — увеличи почти двойно данъците и намали депутатските кресла. Така 160 депутати се избраха и десетина бяха изгонени, та останаха 150 души. А те гласуваха един извънреден бюджет от 4 милиарда и 250 милиона лева за въоръжение. На гол тумбак чифте пищови. Нямала си баба белица — купила си козица. Ние, българите, като започнем да се въоръжаваме и след година-две войната започва. Така направихме през 1910 година и през 1912 войната започна. После, през 1913 година постъпихме пак така и през 1914 година войната, световната война започна. Просто проклятие. Затова според мене на България със закон трябва да й се забрани да се въоръжава. Ние имаме лека ръка на въоръженията — въоръжим ли се и войната е готова.

— Господин Буров, това са игри на словото, каламбури на мисълта… Това не е истина. Нищо не зависи от България за войната.

— Зависи нещичко. Например ние огладихме българския народ през 1938-1939-1940 година, продадохме всичкото жито, вълна и кожи и когато се въведоха купоните, се хванахме за ташките… Нямаше нищо в магазините. Ами сега? Леле, майко. Каква стана тя. Дърпахме си мъдете, обтягахме ги нагоре-надолу, но пръч мляко дава ли, та и те… И това докара Червената армия в България — гладът, нямането, голотията, босотията… Ако не беше това нямане, вие щяхте да драпате за власт, но нямаше кой да ви я даде. България е бедна страна. Тя има само хора за износ — нищо друго. Няма метали. Няма гори. Няма колонии — нищо няма.

— Е, не е чак толкова да няма. Има земя, има добитък.

— Аз говоря за надземни и подземни богатства, за богати, топли морета, като на Гърция и Турция, като на Испания и Португалия. Светът получава 80 процента от благата и парите си от океаните и моретата. Англия забогатя от пиратите, Франция — от колониите си, Испания — от златото на Америка, Португалия — от златото на Бразилия, на Индия, на Ангола и Мозамбик. Това аз разбирам под банки, банкери, пари и богатство. Тези държави трупат милиарди, имат златни резерви и имат какво да изнасят. Ние нямаме нищо. Румъния има земя и гори, петрол и риболовни полета, а ние — среден пръст.

— Много сте мрачен днес. Какво четохте снощи?

— „Най-нова история на България.“

— От кого е тя?

— От Никола Станев. Нямаше какво друго да взема от читалището. Взех нея и се натъжих. Лъже този синковец на поразия. Аз помня историята на България от 1885 година, от Сръбско-българската война, когато бях на десет години. Видях как се опразниха селата и градовете — мъжете до един заминаха войници. Биха се и гинеха, но спряха сърбина. Обаче това разори България. Това бе първото й финансово крушение. Резервите, натрупани за седем години мирен живот се стопиха. Познахме отново. Сетне се заредиха избори, избори, избори — еба й се майката на тая България от избори. Всяка година избори. Всяка година пукнати глави на избиратели. На две години — избор на кметове, на четири години — на депутати.

— Господин Буров, имало ли е в България някога напълно свободни и честни избори? Без насилие?

— Никога.

— Никога?

— Абсолютно никога.

— Защо?

— Не е в мой интерес, в интерес на моята каста или съсловие, както щеш го вземи, господин Памукчиев, да говоря това, но не мога да си изкривя душата и да кажа, че някога е имало свобода на изборите. България не помни такъв час. Това е толкова рядко явление в света, колкото е идването на Халеевата комета. Тя си идва редовно на 75 години веднъж, посвети си, покаже си дупето и беж да я няма. Ние зяпаме и чакаме 75 години…

Та, в България първите избори през 1879 година минават с побоища и насилия. Редуват се ту консерватори, ту либерали, после идват народнолибералната партия на Стамболов, националлибералната партия на Боян Смилов, и коя ли не още… Идват радикали, идват дружбаши, идват комунисти, идват широки социалисти — на Янко Сакъзов, на Кръстьо Пастухов, на Димчо Казасчето, нерезчето, копучето от Трявна, което сега ви е министър на пропагандата и ви пее дитирамби, пее ви псалми и ви приспива със словото си. А словото му е омайно, като на сирените от Сцила и Харибда. И ви се врътка, и ви се гали, и ви се глези, и ви се плези — и вие не виждате, серсеми такива, че той си играе с вас. Че той за едно министерско кресло е готов и дупе да дава, и дупе да ближе… Слушам речите му по радиото и се смея.

— Защо?

— Да знаете едно от мене, господин Памукчиев — той при когото е отишъл, добро не е видял. И е падал от власт. Ще паднете и вие, ако не го изгоните овреме. На 9 юни влезе в Сговора, поседя колкото да върже министерската пенсия и си отиде. След това проф. Цанков падна. Ние дойдохме на власт, но се пазехме като огън от него и не го допуснахме да припари при нас. През май — на 19 май 1934 година, — Кимон не го прие в кабинета си (макар той да основа „Звено“) и го затири пълномощен министър в Югославия, в Белград.

— Много го мразите.

— Как да го обичам като носи проклятие. Той е прокълнат от съдбата — където иде всява раздори и ядове.

През 1930 година се чествуваше в София 70 годишната дейност на Янко Сакъзов, водача на „широките“ в България. Един много умен човек. И аз го попитах: „Господин Сакъзов, ще поканите ли Казасов?“ „Не“ — каза. „Защо?“ „Само като го видя, ми се разваля настроението.“

— Сакъзов не умря ли рано, господин Буров?

— Не. Дочака юбилея си. Тогава той стана и каза такива думи за България и за българския политик, каквито никога не бях слушал дотогава. Той е шуменец. А шуменците — като изключим генерал Рачо Петров — са много, много умни хора.

— Какво каза той?

— Каза горе-долу следното: „България е имала винаги един умен и добър народ, но лоши и бездарни управници. За мене, каза той, не е бил умен управник Петко Каравелов, който не построи нито една държавна фабрика, за да създаде поминък на народа, да го запомни народът с нещо, както е направил Евлоги Георгиев. България има нужда от фабрики. Но не да създава пролетариат, както искат комунистите, а да създава заможни хора. Само заможният човек, независимият и сигурен в хляба си човек купува книги, чете, мисли, образова се и учи децата си. Безработният е враг на държавата, враг на обществото, враг на всичко. Колкото повече безработни има една държава, толкова тя е по-окаяна и по-бедна. Всеки безработен има право на къшей хляб, на паничка чорбица, на подслон. Защо ще го лишаваш ти, бездарни управнико, от къшея му хляб, от паничката бобена чорбица. Ами че и той е човек. И той е чедо на тая земя. Утре, ако враг нападне родината ни, той няма да каже: «Аз съм безработен. Аз не съм длъжен да браня гладния си, празен живот. Бранете го вие, богатите, имащите, вие управниците, дето ме държите гладен.» Но ще му връчат повиквателната.“ Ще му дадат пушката и той трябва да брани, господин Памукчиев, своята мила България. „А управниците — продължи Янко Сакъзов, те седят на топло, ядат, пият и смятат да управляват вечно. О, окаяни и жалки управници — провикна се той и протегна ръце нагоре, към небето — вие не сте лягали никога гладни, не сте спали по гара София и по нейните коловози, не знаете що е глад, що е мъка. Аз ви заклинам, аз ви проклинам — вие не сте годни да водите България.“

След това насочи очи към мене — аз бях на първата редица. Оттогава, господин Памукчиев, имам за правило — никога, никъде да не сядам на първата редица, а най-отзад. И пожар да стане — ще избягам пръв (смее се). Ах, какво преживях аз тогава. Целият салон гледаше към мене. Аз отидох да го почета, а той ме заклейми и ме подложи на страхотен позор и поругание. А следващата година, на 21 юни 1931 година, ние загубихме изборите.

— Колко безработни имаше България тогава?

— Не знам точно, но имаше над двеста — триста хиляди.

— Можеше ли да им се помогне?

— Не. Ние съкращавахме един член на семейството, когато двамата членове — мъж и жена — са на заплата. Единият оставаше без работа. И това ни еба майката — на изборите загубихме с ужасно поражение.

За своите 590 хиляди гласа Народният блок получи 155 мандата, а ние, Сговорът, за своите 417 хиляди гласа — само 72 мандата. ВМРО взе пет мандата, комунистите — 31 мандата.

— Как ги помните, господин Буров?

— Как няма да ги помня. Те ми горят и сега и джигера, и мозъка. Те са тук. Мога да ти ги изброя до един, господин Памукчиев. Земеделците взеха 76 мандата, демократите — 77 мандата и те съставиха правителството. Министър-председател стана Александър Малинов, а Никола Мушанов — министър на вътрешните работи. Той, като министър на вътрешните работи, измете кенефите на властта и стана най-гадната и най-омразната личност в държавата. Запомни го, от мене го запомни, господин Памукчиев, и го подчертай дебело — министрите на външните работи са лицевата, красивата витринна страна на всеки кабинет, а министрите на вътрешните работи — на задния двор, на килера, на кухнята на властта. Всеки министър на външните работи обира каймака на властта, а министърът на вътрешните работи — който винаги е най-умен от всички — обира псувните, обира сметта… Всяка власт поставя за министър на вътрешните работи деен човек, който е способен да движи света, а го оставят да върти метлата и да мие кенефите на властта.

— Защо така?

— Така е прието, така си върви. В 1938 година, цар Борис назначи за министър на вътрешните работи генерал Никола Недев, генерал-лейтенант, командир на Четвърта армия в Плевен, бивш военен аташе в Рим, Атина и Анкара. Той организира изборите през 1939–1940 година (проведоха се, както знаеш, на два тура) и ги спечели. И веднага след това му взеха метлата от ръцете, изпъдиха го от кенефа и го изритаха. На негово място сложиха Петър Габровски, с амбиции — да завладява цял свят. На 6 септември 1944 година избяга в Турция. Хващат го гаджалите на границата, свалят му гащите, теглят му по един рязан „за байряма“, за сефте, за добре дошъл „хош-гелдин“ и го държат при себе си, в граничната си къщичка… Ползуват си го и му се радват. Той иска да се върне в България, да бяга, но те го пазят. Турците го пущат да замине за Цариград, — чух го това в мазето на ареста — ама с пръснат геврек. „Не ставаш и за курва“ — казали му те.

И това като го чух, господин Памукчиев, изтръпнах.

Проклятие, голямо проклятие е за нас, че имаме за учители невежи хора. Българският учител трябва да внушава от пелени, от първо отделение още, че няма по-страшен позор от този, да избягаш от родината си, да се предадеш на варвари… (Мисли дълго). Животът е тежък. Животът е страшен. Човек, подгонен от властта, може да подири подслон дори при дявола и при зверовете, но на човека трябва да му се внуши никога да не напуска родината си. Ние сме малка, бедна държава — народът ни е единственото богатство. Ако него го загубим, кой ще оре, кой ще сее, кой ще храни държавата, армията? Българите на стотици хиляди са заминавали за Америка, за Румъния, за Унгария, на печалба, но са се връщали.

Петър Габровски си го получи. Аз и без това не го обичах него…

— Защо?

— Беше маниакален тип. Нямаше срам. Беше нагъл. А наглите са опасни за обществото. Наглостта е признак за ниска култура и лошо възпитание.

— Сговорът някога смятал ли е, че ще загуби изборите на 21 юни 1931 година?

— Никога… Но едно на сто имаше все пак презумпция, че може да ги изгуби. В България е така — който е на власт, иска да остане на власт. А който докопа властта, гледа как да не я изпусне и как да я даде на правнуците си. Не за внуците става дума, а за правнуците. Ето защо, в Америка хората са въвели четиригодишен мандат — както в Англия.

За четири години — каквото направиш, направиш. Там избират и полицейския си началник, и свещеника си — всичко се избира.

— А в България, вие защо не го въведохте това?

— Не можеше. Всяка управляваща партия идва на власт да се обогати, а не да прави кефа на народа. Това бе цялото нещастие на българската изборна система. Ние, българите, търсим облага, злато, златна мина във властта, а не чест и име — двете сили, двата фактора на прогреса. Просперитетът на българина — политик идва от властта, а не от честта. Затова кметът на село се покварява за една година и на втората вече никой не го избира, освен ако не направи машинации с властта. Всеки новоизбран кмет идва с надеждата да манипулира хората, да обработи общественото мнение, че е честен, прям и откровен, а той е мошеник. Кмет значи хитрец. Кмет значи добре замаскиран престъпник по душа, който не може да си намери другаде добре платена работа и посяга към общинската каса.

Нека кмет да става учителят — за две години, а след това пак да се хваща за училището. Но да е учител, а не професионален политик.

България, господин Памукчиев, е плакала, викала и потъвала в борчове от професионални политици. Професионализъм е нужен навред, само не в политиката, подчертайте това два-три пъти. Не в политиката. Аз бях преди всичко банкер, финансист. Ляпчев бе стопански деец, организира Популярните банки. Цвятко Бобошевски — министър на търговията — бе юрист, имаше професия човекът. Без професия ли е някой — не бива да се допуща в политиката. Това е гибел за народа.

— Господин Буров, Вие тук си противоречите.

— Защо?

— Защото Ляпчев не е имал голямо образование и е бил професионален политик.

— Дипломата не е гаранция за просперитет в живота, господин Памукчиев. Той четеше много. Познаваше отлично световната икономика и политика. Бе във връзка с всички финансисти — той самият е голям финансист. Бе министър на финансите в кабинета на Александър Малинов през 1910 година — от 5 септември 1910 до 16 март 1911 година. След като падна правителството на Малинов, дойде на власт нашата партия и кабинетът се състави от Иван Евстатиев Гешов.

— Кой стана министър на финансите?

— Теодор Теодоров — също юрист, банкер, умен човек. Ние, хората от Народната партия, давахме линия само на богати, умни и с професия хора. През 1897 година направихме Иван Вазов министър на просветата, защото имаше най-богатата и най-стабилната професия на света — писателството. Тази професия го издигаше високо — високо над нас и даваше име и знаме на нашата партия. Така че Ляпчев може да не е имал диплома на висшист, но е имал пипе. А пипето се проявява в личната ти работа. Ляпчев умря и остави на жена си едно наследство от 360 милиона лева… Остави къщи и имоти за 370 милиона лева — общо 730 милиона… Иди и спечели и ти толкова, господин Памукчиев, и после аз ще те питам тебе — имаш ли диплома от Женева или Прага, от Лондон или Кеймбридж. Пет пари не чини нито една диплома, когато нямаш нищо зад гърба си. Дипломата е само за авторитет, за кураж, за самочувствие. Тя носи само ядове, а парата носи само самочувствие и наслади. Който има пари отива в кабарето да се весели, да пее, да танцува. Да се почувствува млад, силен, красив. Кабарето е за това — да повдига самочувствието на човека. А на вас първата ви работа, като дойдохте на власт, бе да премахнете кабаретата.

— Те бяха премахнати вече.

— Кога?

— През 1943 година.

— Няма такова нещо.

— Има. Закрити са, поради бомбардировките…

— Бомбардировките станаха през 1944 година. Кабарето е място за развлечение. Това не е публичен дом, господин Памукчиев. Затова всяка богата държава има кабарета и това е едно от мерилата за богатството на една държава. Има ли барове вариетета и кабарета — значи държавата е богата. Няма ли — или се готви за война, или е много-много бедна.

— Кое бе най-хубавото кабаре в София?

— „Нова Америка“, „Прентан“, „Паризиана“ (до 1929 година), „Ориент“, „Етоал“ — това впрочем бе бар, на улица „Малко Търново“. Аз като сериозен човек, като министър, не съм ходил по кабаретата, но съм водил гости — колеги, приятели, банкери. Това е място за разтуха и смях, за песни и игри. Човек има нужда от това, защото ежедневието ни убива. Ако не се посмеем, не се повеселим — умираме. Българинът страшно обича песните и игрите, но не обича да пилее пари за тях. Кабарето иска много, много пари. Ние, българите, като че ли сме прокълнати вечно да сме без пари. България е имала пари само веднъж — между 1908 и 1911 година. Тогава вървяха златните монети, звонкове — те и те се ценяха по-малко от книжните пари. Това е парадоксът на времето. Моите чиновници се биеха и караха за книжни пари, не щяха наполеони — късали им джобовете… Ох, кога ще се върне това време. Никога…

Буров спира да говори. Напълва чашите догоре с червено суходолско вино, гъмза, пие бавно и клати тъжно глава. Аз го гледам и мълча. Той пак налива чашите, но не пие. Държи я в ръка, гледа виното. Замислен и тъжен, все клати глава.

— Защо няма да се върне, господин Буров?

— Почакай… Почакай… Това ме измъчва. Да, няма да се върне, защото България през 1908–1911 година биеше света по брой на добитък на декар, по брой на овце, кози, агнета, ярета, крави и биволици, коне и волове. Ние забрахме тогава мунтетата, пущинаците на Балкана. Аз съм виждал как балканджията от един декар нива в гората вади по 20–30 кила чисто, бяло, едро жито, като дренки… То не си връща семето дори, но той пак оре, пак сее и вади, вади нещо. Хвърля 20 кила семе, вади 30 кила жито. И слама вади. И храни добитъка с нея, и му постила. И тор прави, и тори нивката си и тя му дава следващата година 50–100 кила жито. Той е щастлив. Той е доволен. Ах, господин Памукчиев, ах, младо момче… Кой ще оре, кой ще сее занапред, като ти, селянчето, си избягал от село и си отишъл в града? Баща ти ще остарее, ще побелее, ще се гътне и ще умре. И тогава кой ще наследи нивките му? Кой ще чеше кравите и биволиците? Кой ще ни праща това сирене и тази хубава, крехка сланина — за мезенце на винцето? Кой? Баща ти прави наденици и суджуци, луканки и саздърма, а тогава? Кой, ти ли? Ти ще подгониш курвите на София. Вие, селяните, умирате за бели кълки. Нивите ще баталясат. Ще пропаднете и ще станете келемета.

Келеме хляб не дава… Келемето — селянин в града полза не носи. Вие, всички вие, дето идвате в града, сте келемета. Пишлигари… Ставате чиновници и курвари. А от чиновник-човек хляб не чакай. Доноси чакай. Курвалъци чакай. Мръсотии чакай. Разводи чакай. Подлости чакай… Ще ги имаш в излишък, но хляб не чакай. Вие ще има да тропате на гробовете на бащите си и да плачете над тях, но те няма да ви чуят. И няма да ви помогнат. Защото със смъртта на всеки селянин-орач, сеяч, умира по една клетка на Майка България. Когато човек излезе на полето да оре, да сее, земята се обновява и държавата се подмладява.

А когато насекат ралото, по-добре да насекат децата си. Тези мръсни и долни профани, погражданени селяни. „Който съсече рало, проклет да е“ — каза един ден Цанко Церковски. Той бе умен човек. Голям българин. От цялата сган на БЗНС, на дружбашката орда на Стамболийски, той бе най-умният измежду тях. Той казваше: „Ние, земеделците, крепим света на раменете си и на дръжките на ралата си“. И е прав.

Земеделският съюз за мене е нужна партия и организация, но тя за нещастие няма умни водачи. Един Никола Генадиев поиска да й стане водач и го застреляха.

— Стамболийски е много умен човек…

— Книжките ли четеш? Речи ли слушаш? Откъде знаеш?

— Чета речите му.

— Има огромна разлика, господин Памукчиев, между чута реч и отпечатана реч. Редакторите, тези мискини, за какво са, за какво, тая долна и пошла сган — тя оправя, речите на бездарниците-оратори.

— Няма такова нещо.

— Аз мисля, че също съм оправял такива речи, господин Памукчиев, както и ти, като репортер и журналист. Ние, хората от банките, знаем всичко. И няма защо да си затваряме очите пред нищо. Ако вие, комунистите, не оцените банките и банковото дело като основен фактор на стопанския прогрес, ебана ви е майката. Свършено е с вас. Защото банката е всичко, а речите на ораторите са нищо, когато няма пари и когато има безработица, или страх от безработица.

Безработицата, както казах, е чумата на всяка власт, на всяка държава. Ето защо, умните държавници оставят селянина да се радва на земицата си, да чопли, да рови, да сади, да сее, да пръска и да прибира грозде и да си налива от бъчвичката винце. Пийне си една паничка, смачка една глава лук за мезе, хапне сланинка, потупа се по корема и ох-бабанко, тук ли си — там стой. Вечерта в седем часа той ляга да спи. Децата в собата, той в хашовото — нали така се казва външната стая, откъм камината. И погне бабичката. Натисне я на рогозката, докато децата спят и току-виж — другата есен виси нова люлка, с ново бебе… Ебе селянинът, ебе на поразия и не мисли за бъдещето на децата си. А от това държавата печели. Едното дете пасе кравите, другото — овцете, третото — козите, четвъртото — телците, петото — агънцата, шестото — свинете. И децата носят блага. А бащата пак си пийва, селянката пак ражда и праща синовете си войници, а щерките си — слугини. Това е, господин Памукчиев. Колко слугини излизаха от твоето село за София, за Гергьовден и по Димитровден? Знаеш ли?

— Да…

— Колко?

— Сто-двеста.

— Колко твои съседки ходят в Перник, Унгария, Австрия на бахча? Или в Америка?

— Пак толкоз… Сто-двеста.

— Ето на, моята теория се сбъдва. България дава градинари на цял свят. И те носят, като пчелички, пари в България.

Децата са благодат божия. Но знай и запомни от мене, господин Памукчиев, гражданката не ще деца. Тя си пази инструмента само за удоволствие и прави аборти на поразия. Сега да си лекар-гинеколог. Те ебават майката на България днес. И вчера, и завчера — те винаги са били гробокопачите на България. Ислямът забранява на жената да прави аборт — тя трябва да ражда. Тя е фабрика за деца и за наслада на мъжа. Затова ислямът, турците ще ни дойдат до хак един ден — те ще ни превземат. Те ще ни ебат майката, защото те правят деца, а ние правим глупости. Лекарите-гинеколози трябва да се убият с камъни. Аз съм съгласен с исляма, съгласен съм с католическата религия. Абортите в Италия, Испания, Португалия са абсолютно забранени. Само така ние, българите, ще се оправим. Българката не е умна жена в сметките.

— Защо въздишате, господин Буров?

— За младостта. Толкова хубави жени съм обичал, толкова хубави жени съм срещал… Човек, господин Памукчиев, трябва да си иска. Видиш ли жена, поискай си. Не е грях. Ако мине — мине. Ако даде — даде. Ако ли не — сбогом, мила… Я вземи китарата… Я запей „Непозната тъга ме измъчва сега“… За днес стига толкова. Ето, мръкна се, давай китарата.

Оставям писането, вземам китарата и запявам:

Непозната тъга

ме измъчва сега,

и в съня си дори

виждам твойте очи.

Буров ме слуша, тихичко пее и се просълзява. Аз го изчаквам да се успокои. Той иска още, още и аз започвам да редувам песните:

В градината на моята душа,

всички рози са само за теб,

ела ги, мили, откъсни,

и душа ми утеши.

Ако чакаш ще увехнат без теб,

както ще повехне и моята любов.

И тъй времето ще заличи

и спомени, и прежни мечти…

— Някога, господин Памукчиев, — започва отново Буров — на панаирите имаше стотици грамофони. Хиляди грамофони. И по цял ден свирят, пеят, хората слушат и запомнят песните като теб. Аз не мога да помня много песни. Помня цифри, дати, имена — мога да ти изброя всички кабинети на България от 1879 година досега, до кабинета на Кимон.

— Това ме смайва… мене.

— А ти ме смайваш с гласа си и с песните си. Как си ги запомнил? Запей, моля те, „Еделвайс“ и „Адио, Маре“, „Последно сбогом“…

Свирих и пях до късна нощ. Той си отива, а на другия ден — пак песни. Моята хазяйка също обича песните, но ги слуша през стената.

Тази сутрин разговорът ни започна по-особено. Аз вървях по улицата и гледах към дюкяните, свирех, приказвах с поета Атанас Смирнов, който е председател на читалището, а Буров стоял на ъгъла и ме наблюдавал. Аз не го видях, а той ме видял. И като седнахме на разговор започна да прави разбор на вървежа ми, на държанието ми, на разговора ми с Атанас Смирнов.

— Вървиш бавно по улицата и зяпаш, добре, но защо вървиш така отпуснат? Никой няма право да ходи на този свят отпуснат. Не е време за отпущане. Целият ни живот, господин Памукчиев, е едно напрежение. Един устрем напред, една безкрайна верига от грижи, борби и тревоги за насъщния.

Великите хора също са имали своите велики трагедии, но не са ги показвали на света и не са позволявали на никого да ги потупва приятелски, покровителствено по рамото, както тебе те потупваше този твой поет.

И какъв поет е той, когато аз не го познавам. Какво е написал той? Де му книгите? Де му брилянтите? Всеки поет трябва да има поне една книга, с която да се представи на света, или поне едно стихотворение. Имаше един поет-сатирик Шакле. Написа една поема за цар Фердинанд и нея я знаеше цяла София, цяла България. И се пееше. И се декламираше. Само едно стихотворение написа и умря. Но то остана. То му създаде име.

— Аз познавам един журналист, Михаил Шакле, господин Буров…

— Това е неговият син. Също журналист, като баща си. Да, бащата на Шакле написа само едно стихотворение и то бе чума за Фердинанд. Никой не го е показвал в поетична форма така, както Шакле.

Аз ценя поетите, но големите поети. Малките, не. Те са смет. Те се мотаят из клубовете, дърдорят по кръчмите, дават вид че са нещо, а са нищо.

— Всеки човек е нещо.

— Човек да, но не и поет. Поетът е нещо голямо. Както и банкерът, както политикът. Както банкерът има в касата си злато и сребро, така и поетът има в главата си цели съкровища. Но, големият поет. Аз по принцип, господин Памукчиев, деля хората на големи и на малки. Иначе всички сме равни. И те съветвам, когато поздравяваш хората, докосни шапката си, докосни периферията на бомбето си. Поздрави човека учтиво, с усмивка, а не само с дигане на ръка. Какво се научихте и вие, младите, да дигате ръката като Хитлер и Сталин и да поздравявате така, отвисоко, от трибуната. Някога в София парадът ставаше на площада пред черквата „Свети Александър Невски“. Там на Гергьовден се построяваше аналой, обвиваха го със зеленина и борови клонки, имаше молебен. Ходехме и ние, цивилните, да гледаме. Офицерите на Гергьовден са най-тържествени и най-горди. Това е техният празник. Поздравяват се тържествено, празнично. Спират. Чукат токове. Чукат шпори, звънтят със саби, перчат се, надуват се. Животът е един безкраен парад, господин Памукчиев. Запомни това. Парад на нещо — на сила, на младост, на красота, на успехи, на победи. Който няма поне един парад в живота си, той не е живял. За селянина — парадът му е сватбата. Ожени се, вдигне сватба до небесата. Наема музиканти, наема певци. Когато извеждат невестата от къщи, момите пеят песни.

Както се дели зърно от слама,

тъй ми се дели чедо от мама…

Винаги когато чуя гази песен, господин Памукчиев, аз се просълзявам от умиление. Нашият хубав народ, българският народ, има най-хубавите песни на света. И те са писани не от посредствени поети, а от гении. Народни гении. Между търговците такъв гений е Евлоги Георгиев, между банкерите — Христо Тъпчилещов от Калофер, между поетите — Иван Вазов.

— България, според Вас, има ли сега гении?

— Сега няма, но имаше.

— Кои бяха те?

— Много са. Първо, майсторите, които са направили къщите в Копривщица и търговците от Пловдивските села, които са търгували в Египет в турско време, по време на робството. Само гении са могли да създадат търговски кантори и банки, като например банката на Тъпчилещов в Цариград. Тоя българин удря всички други народности и оцелява. Създава страхотна банка, за каквато и аз — синът на банкера, мога само да мечтая. Той обединява под покрива на тази банка капиталите на българи, гърци, евреи, като дава един процент по-ниска лихва, а прибира капитали с един процент по-висока печалба за клиента. Това е било риск от негова страна, защото враговете му са можели да запалят неговата банка и да я оберат. Този голям българин купува за огромна сума една къща между два полицейски участъка, а на всеки един от началниците на тези два участъка е давал по една заплата. Та те взаимно го бранили. Освен това, построява си къщата цялата от камък — такава, каквато е, да речем, къщата на Хаджи Кольо в Севлиево, каквато е била къщата на Хаджи Минчо в Търново, на Дели Мехмед в Търново. Каменната къща не гори. Тя от пожар се не плаши. Всяка банка строи трезора си само от дебели камъни. И съкровището стои там цяло при пожар. Вратата на трезора е винаги от стомана и е изолирана… Тъй че Христо Тъпчилещов е бил финансовият гений на България, както Петко Рачов Славейков — поетичният гений, както Ботев — политическият гений на България.

Всеки човек, господин Памукчиев, носи по някакъв гений.

— В затвора да си, на каторга да си, да си прикован към галерите, пак трябва да вярваш. Веднъж се раждаш, веднъж живееш. И всеки божи ден ти носи надежди. Няма нищо по-свято от надеждата. Този, който убива надеждата на човека, не е човек. Сега комунистите се опитвате да убиете надеждата на селянина.

— Как? С какво?

— С вашите дрънканици и глупости за коопериране на земята, на селянина, да го вкарате в общия кюп, в общата делва. Само там, на нивата, си проличава разликата между отделните хора. Земята е една, слънцето е едно — трябва да се получават еднакви реколти от едно землище, от една „ялия“, от една и съща земя… Но не се раждат. Земята на умния, на работния селянин е една, а на мързеливия — друга. Природата е дала на работния човек две ръце и жажда за работа. И на мързеливия също е дала две ръце, но в главата му има хитрини, а не жажда за работа. Жаждата за работа се е изродила в жажда за лек живот и за служба.

Той става дребен чиновник, горски, пъдар, писар, секретар, бирник или кмет. Той не ще да оре, да копае. Иска да пише.

Иска да командува и ето — чиновническият свят изплува и започва да мъти водата на работния си събрат — селяка с ралото. Налага му данъци, налага му глоби, налага му своя начин на мислене. И затова аз казвам, че чиновниците ще ебат майката на света, на тази свята българска земя. Чиновническата бюрокрация, чиновническата аристокрация. И вие също я създавате, господин Памукчиев. С вашите партийни и други комитети вие създавате върхушка от добре платени и добре инструктирани чиновници. Ние в банките не търпим излишни чиновници. Ние даваме пари само на хора, които работят и не говорят. По време на работа в банката не се пуши, не се пие кафе, не се говори. Повтарям, в банката само се работи. Ако ти беше чиновник в моята банка, аз нямаше да разговарям с теб. Ти щеше да идваш при мене като войник при генерал. И щеше да искаш разрешение да разговаряш с мен. Тогава се създава така нареченият пиетет — уважение. Това не е приумица. Това не е измислица на бюрократите, не. Това е уважение.

Между хората трябва да има уважение. Вие комунистите, сега давате вид на кротки хорица, защото ви предстоят избори за Велико народно събрание. Вие искате да спечелите тези избори, защото имате сериозна и опасна за вас опозиция, с която е селото.

С вас, да кажем, са работниците, зависимите чиновници и учениците, градът. Но селото е 80 на сто и то е с опозицията. Как ще надделеете вие на тази опозиция, на изборите? С какво? С какво ще убедите селянина, че за него е по-добре да си зареже нивката, да я подари на колхоза и да си чеше мъдете през свободното време? Той не е глупав да не види, че това ще го доведе до разорение. Защото държавата е пълна с чиновници, а чиновникът не произвежда — той само консумира. А селянинът, който е на дъното на пирамидата, трябва да крепи всички — и работниците, и чиновниците, и учениците, и студентите, и армията, и върхушката на властта ви. А тази върхушка е двойна — вие имате от една страна правителствени учреждения, общини, служби, а от друга платени партийни учреждения, ОФ, ОРПС. И какво ли не още… Познавам цялата йерархия на банките, на мините, на полицията, на военното разузнаване не само в България, но и в света. Знам структурата и състава на всички армии в света, само едно нещо не знам още — йерархията, чиновете и званията във вашата партия, господин Памукчиев. Как е там, на какъв принцип се подбират хората? Кой е този блажен, дето сяда на вашия партиен стол? Какви безценни качества има та да изплува в навалицата именно той, а не друг?

Хайде, Никола Петков ми е ясен. Баща му е бил опълченец, политик, загива като министър, убит насред София. Имаше брат — Петко Д. Петков, главен секретар на външните работи при Стамболийски. Убиха и него насред София, на улица „Раковски“ и „Московска“, на 14 юни 1924 година. Бях в банката си тогава. Дойде прислужникът и ми каза: „Господин Буров, убит е Петко Димитров Петков.“ Аз се слисах.

Петко Димитров Петков беше голямо име. Той бе водач на Земеделския съюз. А в една държава като започнат да се избиват водачите, еби му майката. Това не е държава. Това на нищо не прилича. В Англия никога не са били убивани водачи на опозицията. Това там се смята за върха на човешките престъпления. Всяка държава, която убива противниците на режима си е обречена да загине. Нашият режим бе обречен да загине, защото ние избивахме противниците си по улиците. Това е гибел за нацията и за престижа ни в света. Никой не уважава убийците, господин Памукчиев. Никой не им прощава. Днес ако му се размине, утре няма да му се размине. За това ще плащат и децата, и внуците му. Убиецът е белязан човек. Той не е, впрочем, човек, той е враг на обществото. Не бива заради белия хляб човек да си черни душата и сърцето, да си черни ръката. Ръката е предназначена да създава блага, а не да убива.

Това убийство на Петко Д. Петков ме смая. Аз веднага позвъних на Пане Вичев и на директора на полицията тогава. „Вярно ли е, че е убит Петко Д. Петков?“ „Не знаем, — каза ми директорът — от Вас го научаваме, господин Буров.“ Аз му казах тогава: „Слушай, хей, серсем. Ще те изгоня като парцал, мръсник с мръсник. Ние драпаме пред света, драпаме със зъби и с нокти да получим доверие, да вложат чужденците капитали в България, да отворят банки и фабрики, да получим заеми, а вие ни подсичате корените. Вие, с вашите глупави убийства. Вие като сте негодни да водите борбата с опозицията, подайте оставка и напуснете. Чуваш ли, подай оставка и напущай, или ще те обеся на първото дърво…“

Той дойде при мене.

Аз хванах бастуна и чата-пата, повалих го на земята. Падна той, завика „помощ“. Дойде началникът на банковата охрана. Аз му заповядах: „Смажи го. Ето ти бастуна. Искам да го пребиеш пред мене.“ А той бе едно биче, един бабаджанко, скала разцепва с юмрука си. Смаза го, преби го и го откара в дома му с моята кола.

Политик, който убива съперниците си, не е политик. Със съперника се спори. Тогава наредих да се отпуснат пари и хартия на полицията, да издават свои вестници под най-различни имена — Нова Камбана, Вечерна поща, Варненска поща. „Варненска поща“ се поддържаше от полицията. Редакторите на вестника даваха вид, че са независими хора, но те бяха храненици на полицията. В София поне пет вестника се издържаха тайно от дирекцията на полицията.

— Те са имали и списание „Полицай“.

— И списание имаха, но то е за пряка, вътрешна работа. Всяка полиция в света има редакции, вестници, списания, хрантутници, които й вършат работа, но без убийства.

Аз го пребих оня директор на полицията, не защото ми бе много мил Петко Д. Петков, не. Аз го пребих, защото ми пречеше на бизнеса. Всеки банкер мисли преди всичко за бизнеса си, след това — за нещо друго. Това му е животът. На офицера — животът му е армията, на земеделеца — земята. Моята нива бе в банката. И там аз орях, сеех, жънех, прибирах. Това е, господин Памукчиев — да бъдеш добър стопанин на нивата си. Ако ти се наложи някой ден да влезеш в политиката, знай, че никъде в света една страна няма постоянен превес, освен в даден момент. Всяка власт, всяка държава в края на краищата си намира майстора и получава онова, което е заслужила.

Римската империя властваше седемстотин години на света и наказваше всички, които се надигнеха срещу нея. Но се намери един бабанко… Около четиристотната година след Христа се появи ордата на Атила. Атила Бич Божи. Той бе създал първата в света конфедерация на племена и народи и връхлетя на Римската империя.

Почна да я изтребва. Почна да я атакува и я смаза. Сломи я… Атила загина, но загина след век-два и цялата Римска империя. Тя се раздели и се разпадна. Западната изчезна, остана Източната империя — Византия. Византийските императори започнаха да развиват не армията, а търговията. И чрез търговията завладяха половината свят. Който заложи на търговията като оръжие, той залага на здрава почва. Който залага на меча — загубен е. В света, сега-засега, има две големи и страшни държави, господин Памукчиев — Америка и Русия. Те обаче ако не заложат на търговията, а заложат на меча — ебана им е майката. Ще загинат. Мечът трае стотина години и угасва. Търговията е вечна. Вечна като любовта, като младостта. Защото тя има един безкраен, световен резерв — селото. Селянинът с едната ръка работи земята, с другата пазарува на пазара. Той произвежда и продава. Рикардо и Адам Смит, Никола Сакаров в България — всеки що-годе умен икономист ще ти го повтори. Това е мисъл не на Адам Смит, не на Рикардо, не на д-р Никола Сакаров, който започваше всяка своя реч с това нещо, това е мисъл на древните хора. Преди да погледнат към небето, са гледали първо към земята. Орали са я, напоявали са я, радвали са се на богата реколта. Защото без поглед към земята, няма поглед към небето. Човекът, запомни това от мене, господин Памукчиев, първо е изорал, засял, оплевил житцето си и после е погледнал нагоре към небето, към бога — да се помоли за дъждец.

Сухата земя не ражда.

„Дай боже“ е първата молитва на човека. „Дай боже дъжд, да се роди ръж…“ Ръжта според мен е предшествувала житото. Защото от ръженицата човек си е правил и дрехи, и покрив на колибата, и постелка, и завивка… Ръжта е фактор на културата. Ръженият хляб, както знаеш, се яде в двореца — там бял хляб не се яде…

Излязохме с Буров на разходка, към пазара — бе пазарен ден. Тръгнахме да гледаме. Той ми обясняваше защо едно нещо се казва чубрица, а друго — тарос, джоджен, девесил. Чубрицата, мерудията, тароса, сушения киселец, сушената бяла лобода той смяташе за най-хубавите подправки на ястия в света.

— Господин Буров, Вие сте гражданин, откъде знаете всичко това?

— Всеки един от нас е селянин по дух. Ние сме заченати в селата, на здрава българска земя. Няма гражданин кореняк вече в България — има само селяни, селяни и само селяни. Гражданите в София през март 1878 година са били само 11 хиляди души, и то орачи, носачи, земеделци. Само едно на сто са били чиновници, стражари. През 1879 година София е имала 13 хиляди души, колкото е сега Дряново. Ето, това е била София. После, през 1880 година, тя има според първото преброяване 20 506 души.

След Освобождението първият кмет на София е бил Манолаки Танев, търговец. Вторият — Симитчията Димитър Коцев също бил търговец, започнал с продажбата на симити. После се издигнал, като се оженил за дъщерята на чорбаджията си. Тя така става, господин Памукчиев — без сирище капитал не се прави. Трябва да вземеш отнякъде заем, зестра, капитал. Без капитал няма просперитет. Това нещо, който го разбере — успява. Който смята да набляга на лозунги, на мускули — дупе го лъже. Няма да успее.

Ние на 9 юни 1923 година намалихме с 60 на сто данъците и спечелихме занаятчиите за Сговора. Намалихме с 40 на сто дълговете на селяните — и ги спечелихме. Дадохме по 25 на сто увеличение на заплатите на военните и по 15 на сто увеличение на заплатите на чиновниците — и тях спечелихме. Дадохме, а не взехме. И всяка нова власт, господин Памукчиев, трябва първо да даде. Не надежди, не голи обещания, а нещо на ръка, нещо в кесията, нещо на софрата. Която и да е власт, за да остане на власт, трябва да облекчава данъците и да дава по-сита софра.

Защото човек мисли не само с ума си, той мисли и с корема си.

Умът може да се залъже — с обещания, с надежди, с някакви суетни блянове. Стомахът, не. Стомахът не се лъже. Ние, Сговорът, на 10 юни 1923 година създадохме първия в България психологически комитет за проучване на народната психология, за мислите и чувствата на народа. И по-късно го пришихме на щат към Свободния университет. Знаеш го, на улица „Раковски“, зад хотел КООП…

— Какво представлява той, господин Буров? Не съм запознат с него и с неговата история.

— Ще ти обясня, но да довърша мисълта си. Ти много бързаш.

— Това съм го чувал много пъти — „свободен университет“, но не знам какво е.

— Това е най-умното измислено нещо в България. Това е така наречения на Запад мениджмънт, школа за подготовка на стопански дейци — финансисти, банкери, търговци, фабриканти, счетоводители на фирми, касиери на фирми, деловодители и всякакви други чиновници, но на банки, фирми или сдружения със стопанска насока. Той не готви учители за търговските гимназии, не. Той готви само стопански дейци — поне така започна. Там се изучава, по памет го казвам, търговия, световна търговия, наша, вътрешна, българска търговия, търговско разузнаване, търговско контраразузнаване, финанси, икономика, политика, политическа икономия, психология на търговеца, психология на занаятчията, психология на фабриканта, психология на клиента, психология на банкера и на банковия магистър, психология на мъжа-спестовник, психология на жената-спестовница.

Изучават се още факултативно и редовно: психика на крадеца; психика на измамника; социално и битово устройство на държавата; социално напрежение пред криза; що е криза; стопанска, политическа, социална криза; борба с престъпния свят във висините (босовете); борба с престъпния свят в низините; Интерпол и неговата организация в света; банково разузнаване на висше и нисше ниво; слухове и подставени лица в банките; разоренията в света — от какво са предизвикани те; симптоми на кризата — стопанска, политическа; мерки, контраразузнаване в банковия елит; проникване в семействата на банкери, фабриканти, сватовете и пр.

Ето това са практични неща, които един мениджър, или организатор на банковото разузнаване трябва да знае, за да умее да се ориентира. Защото, между нас казано, господин Памукчиев, без да сваляме ореола на отца Свети Климент Охридски от Алма Матер, нашият университет фабрикува безпомощни преподаватели, а не учители на живота. Той изкарва учители, за нищо негодни, или годни само за чиновници-учители. Ние в Свободния университет подготвяхме хора, които да печелят пари и доверие в света. Да знаят как да се държат на масата на преговорите, в кабарето, в бирхалето, в ресторанта. Да знаят да ядат чисто, красиво.

Българинът като седне на чужда трапеза, лапа, набива като змей и не мисли, че с това пада в очите на своя партньор. Да седнеш на масата и да гледаш да излапаш всичко, да не остане нищо след тебе — това е ужасна, отвратителна черта, господин Памукчиев. Аз винаги съм канил на софра всеки човек, когото искам да опозная. Аз го наблюдавам как яде, как пие, как се държи, какво говори, какво скрива като говори. Имах две специално запазени маси за клиенти и гости: едната в ресторант „Ариана“, в езерото на Борисовата градина, а другата маса — в грандхотел „България“ или в „Юнион клуб“.[1]

[1] Юнион клуб — дипломатически клуб в София, на улица „Вълкович“, срещу Българската земеделска и кооперативна банка и дома на Иван Вазов, на улица „Раковски“. Сградата вече не съществува — срината е от бомбардировката на 10 януари 1944 г. Там е имало салон за срещи, салон за интимни разговори, шах клуб, рулетка, салон за покер и всички други комарджийски игри. В ресторанта на „Юнион клуб“ са сервирали най-вкусната и най-скъпата храна в България — тройно по-скъпа от тази в ресторант „Юнион Палас“ или „България“. Влизало се е само с карта-пропуск, и човек е можел да води само един гост. Бакшишите са били забранени. Подкупите, обаче, не. Разузнаването там е работело на големи обороти. — Б.авт. ↑

— Един ден, в банката при мене дойде едно миловидно младо момиче и поиска работа. Попитах го защо идва именно в банката, а не в данъчното управление или в софийската община.

Каза ми, че е завършило търговска гимназия и може да работи в банка, че баща му бил търговски пътник, но починал, а майка му останала сама, без работа. Аз го поразпитах и узнах, че баща му го е подготвил вече за живота. Той му е разказвал къде какво е видял, къде какво е продал, с какви хора се е свързвал в провинцията. Затова назначих това момиче за куриерка и за свръзка с отделните наши клиенти. То бе много красиво, също като Мария, но малко по-несръчно в говора. Изповядваше се, казваше това, което знаеше и питаше за това, което не знае. Аз реших да му помогна, като баща… Накарах го да седне срещу мене, поръчах му бяло сладко и ледена вода — нещо, което изчезна отдавна, но някога бе на мода. Бяло сладко с вода — деликатес… И му казах:

— Мило момиче, баща ти е починал, не е имал време да ти каже някои неща, но аз ще ти ги кажа. Ти ходиш с вехти обувки. Това е лошо. За едно хубаво момиче като теб, това е много лошо. Никой не те знае какво закусваш, какво обядваш, какво вечеряш в къщи. Но всеки те вижда какво носиш. Ще гладуваш, няма да пиеш боза, няма да пиеш квас, няма да вечеряш, но ще си купиш обувки „Саламандер“ и ще смайваш София с чорапите си. Ще носиш най-фините чорапи на България. Макар че са скъпи, те ще ти отворят вратите. Българинът зяпа жената първо в пазвата, после — в лицето, след това — в краката. Имаш чудесен крак. Покажи го на света както подобава — в най-хубавата обувка, в най-хубавия чорап. Да блесне, да се слиса мъжът като го види. Защото фантазията на мъжа завършва в краката на жената… Не си дете, разбираш това. Ако нямаш пари, вземи в заем, но се облечи.

То се изчерви и каза:

— Издържам майка си. Баща ми не ни остави нищо, освен една пътническа чанта.

Тогава аз му отговорих така:

— Мило момиче, хубаво дете си, хубаво лице имаш, хубав глас имаш, хубав крак имаш, но имаш и един голям недостатък.

— Какъв?

— Искаш да се оправдаваш, когато и самата ти съзнаваш, че това не е истина. Аз ще намеря работа на майка ти, но тя не ти е в тяжест. Напротив, тя ти помага — тя те облича, шила ти е тия поли и рокли.

— Откъде разбрахте?

— От тегелите, от шева. Майка ти има шевна машина „Сингер“, получена като зестра. Тя й е била дадена от баба ти. Шевът й е добър, но не много. Роклята ти е по модата, но не съвсем, значи, шита е вкъщи, от майка ти.

Аз имам възможност да я настаня в библиотеката на външното министерство, при писателя Йордан Йовков, на тоя етаж, в тоя отдел, където е той. Него ще го изгоня, той не работи… Той не умее да работи така, както аз искам да работи. При мене — в банката или в министерството — всеки работи за двама и за трима, не само за един. Ако човек на мене не ми работи двойно и тройно, аз го изгонвам. Ако е като писателя Йордан Йовков да носи две дини под мишница — сбогом, приятелю драг. Сбогом, мило момче. Иди там, където ще ти позволят да пееш за своя сметка, да носиш две дини под една мишница за своя сметка. Аз не позволявам. Аз подготвям, аз обучавам хората около мене да работят двойно и тройно, защото плащам двойно и тройно. На, мене писателят Йордан Йовков ми е мил като писател, но ми е враг като работник, като чиновник. Аз него ще го изгоня, но тебе ще те запазя и ще те науча как да печелиш нари, как да се омъжиш за банкер, за дипломат, за генерал, а не за подпоручик.

Тебе тук, в банката, сега те задиря и те ухажва моят чиновник, началник на бюро Илинчев. Не отричай. Знам това. Имам си разузнаване, на което плащам да ме осведомява за всичко. Илинчев е един на баща и на майка. Той е завършил търговски науки, но не е роден за търговец, не става и за банков чиновник. И него ще изгоня. Ще си намеря някой друг — той е мамино детенце. Единак, единаците са лоши работници. Те са негодни за живота. Аз търся деца на многодетни родители от селата. Селяните стават отлични банкови чиновници, защото работят за трима-четирима. И умеят да пазят тайна. Ти също си една на майка и на баща. Това е лошо, но аз ще те шлифовам, ще те науча да работиш за трима и да получаваш заплата за четирима. Но искам диамантът да се поддава на шлифовка, да не се пука, да се пази от комплименти. Като всяко красиво момиче тебе те карат да излизаш на срещи. И ти досега излиза с Тодор Игнатов, с Петър Илинчев, с Макс Бехар, евреина. Тримата са стари ергени и търсят да се оженят, но не са за тебе. Освен Макс, никой няма бъдеще. Затова аз те моля, вземи заем — пет — десет хиляди лева, облечи се, стегни се и ще те направим тука кафеджийка.

Тя скочи.

— Какво-о? Аз, кафеджийка?

— Да, ти, кафеджийка. На майка ти, която сега в момента гладува и е без работа, ще й намерим едно кафененце на улица „Граф Игнатиев“, или на „Васил Левски“, а може и на „Денкоглу“, но да е до банката. Това кафененце ще го издържа банката. Майка ти ще вари кафетата, а аз като кажа: Лина, мило дете, иди ни свари по едно кафенце с господин Масиер, с господин Щрайхер — независимо кой ще бъде той — ти ще се усмихнеш мило, ще се поклониш и ще покажеш крачето си — прекрасното си краче, обуто в обувка „Саламандер“ и в най-скъпия чорап на София. Той ще го забележи, защото при мене в банката се носят винаги малко по-къси полички отколкото на улицата — това е традиция.

Гостенинът ще види, че тази банка има кафеджийка — жена на която се плаща специално да вари кафета. А ти ще си тръгнеш от моята стая с поклон… И с усмивка, забележи това, с много хубава усмивка ще кажеш: „Да, господин директоре… Ще Ви сваря, но как го обича гостенинът ни? А ла турка, а ла франга, или натурално балканско кафе? Как?“

Гостенинът казва как, тягостната атмосфера се разсейва от твоята хубава усмивка, мило момиче, и разговорът тръгва. После ти отиваш в своята стая и звънваш на майка си. „Мамо, донеси ни две кафета а ла франга, две а ла турка…“

Майка ти сварява кафенцата и ги носи. Ти ги поемаш от нея, донасяш ги в стаята на златна табла и я слагаш не пред мене, а пред гостенина.

Ако мене ме няма в стаята, ти сядаш при него на разговор, да го забавляваш, да го чуеш. Знаеш три езика — това е добре дошло за мене. А после ти ще ми кажеш какво те е попитал, какво сте си говорили. Защото той ще ти каже: „Е, как е, тихо е днес в банката, нали?“ Ти какво ще му отговориш?

— Че е тихо, наистина…

— Фатална грешка. Той те подпитва, момиче — да разбере от страничен човек има ли движение в банката, има ли клиенти. Той това иска да знае. А ти ще му кажеш: „О, вчера беше такава лудница… Толкова много хора носиха пари… Работили са до късно чиновниците“. Повече нищо. Само това и отиваш да подреждаш шкафа с книгите отсреща, но срещу него. И се навеждаш така, че да ти види краката, да те загледа, да те покани на масата. Ако не те покани — лошо. Значи или е хомосексуалист — педераст, казано на звучен български език, или пък е толкова стар и толкова грохнал като Сабат Фархи, та не му идва на ум за нищо. Но аз не познавам мъж, който като види хубаво момиче на ниска длъжност, да не го покани на обяд, на вечеря, на разходка след работа и да не му посочи стаята си в хотела. Аз ще ти казвам къде да отиваш, как да отиваш, какво да правиш. И за всяка услуга с клиента — вечеря, разходка, разговор (хората имат нужда и от разговор за развлечение) аз ще ти плащам по 500 лева на вечер. Няма да лягаш с тях — милиони да ти дават. Не. Не знаеш мъжете какви болести носят и от какво са боледували. Ще виждаш във всеки чужд мъж сифилистика, триперлията, заразения.

Ще се държиш гордо и нежно… Гордо и нежно. Гордо и нежно — запомни това. Силата на жената е в нейната нежност и слабост. Непорочното момиче Лина аз ще направя примадоната на България. И ти ще си ми благодарна. Но знай цената си. Хубава си много, умна си много, но лошо облечена и зле възпитана. Усмихвай се мило и сдържано, никога не се смей високо. Високо се смеят само бар-дамите и пияните жени.

Ти ще се научиш да пестиш думите си и да отгатваш какво говори той като мълчи, и какво иска да ти каже като го извърта. Животът е връткане. Животът е едно безкрайно дебнене, мило дете. Жената врътка дупе и го продава на най-високата цена — за банкер, за дипломат, за милионер… Тя врътка очи и ги продава в театъра на директора или на режисьора, но не и на актьора.

Артистка, която се жени за артист, като Петя Герганова за Стаматов, еби му майката, това не е брак. Хора с еднакви професии трябва да са шивачи или обущари, за да се женят. Жената трябва да боготвори професията на мъжа си. Ето, това е тайната на успеха на брака. Музикант, женен за музикантка — изпята песен. Негоден брак.

Лина ме слушаше, господин Памукчиев, и попиваше всичко. То бе като Мария, умно и надарено дете, но без домашно възпитание. Никой не бе го научил на това, на което го научих аз… Един ден дойде майката на Лина и ми благодари за кафенето. Печелела добре. Била сред хората. Имала пари да купува рокли на дъщеря си. А аз й казах:

— Госпожо, ще си знаете само кафенето и втори път няма да стъпвате в банката, нито да идвате да виждате дъщеря си. Ще си намерите едно момченце, сираче, ще го храните, ще го поите, ще го обличате, ще живее у вас или в кафенето, но Вие няма да идвате тук. Аз готвя дъщеря Ви за превземане на Олимп, Вие я влачите към дъното, към Ючбунар. Вървете си. Идете си и знайте, че имате дъщеря брилянт, дъщеря съкровище. Тя ще Ви изведе от кафенето в чужбина. А момченцето или момиченцето, което ще вземете, то ще носи кафетата в банката. Ще го облечете прилично, ще го подстрижете. И то ще бъде щастливо. Искам да ощастливите едно сираче, едно бедно дете, което ще Ви остане винаги признателно. Бъдете умна, дъщеря Ви си изкарва хляба. И тя има нужда от успехи. Вие сте бреме за нея… Стойте настрана…

Тя ме разбра и си отиде.

Идват този ден при мене — помня много добре това — петима търговци на тютюн от Пловдив: Кудоглу, Томасян, Дердерян… Все лични хора — трима арменци и двама българи. Арменците са най-веселият, най-припряният, най-сладострастният народ на света. Арменец, като му замирише на жена, продава баща си и майка си, плаща и купува. Той не жали нищо, докато българинът, аз ти казах вече, господин Памукчиев, гледа да ебне без пари и да бяга, да не плаща. Арменецът плаща щедро. Най-щедро плащат арменците на този свят. Те са много умен и благодарен народ. Кой друг народ дигна паметник на Яворов в България? Никой, освен арменците. Ние, българите, го накарахме да си тегли куршума и да се отрови накрая, като го съдихме, че убил жена си. Как няма да я убие, като е луда и бясна от ревност. И аз да съм, и аз ще я убия. Макар че аз не вярвам това — тя самата се е самоубила, защото има хора, които искат да се тровят, да се самоубиват, за да влязат в историята или в литературата и да се говори за тях. Има ги. Свят широк, чудаци — чок. Аз познавах добре и Лора, и Яворов. Той бе благ, нежен човек, не би могъл да я убие. Но му лупнаха това име — и той се самоуби… Та, казвам аз, дойдоха тримата арменци и двамата българи и аз натиснах копчето. Яви се Лина. Хубава, весела.

Аз казах небрежно, като на слугинята си:

— Шест кафета, моето без захар. А господата да ти кажат как да го свариш.

Казах го небрежно, нехайно.

Кудоглу потрепера. Томасян пламна… Изгоря. Той бе зашеметен. На това хубаво момиче аз нареждах като на слугиня. А то хубаво, хубаво дете, чудо…

— Извади бележника и запиши — казах аз. — Те са деликатни господа. Да не сбъркаш на кого какво да свариш.

— Аз помня, господин Буров — каза тя.

А очите на тримата арменци в нея. Те не чуват какво аз говоря, чува само Кудоглу.

И аз казах:

— Госпожице, при мене не се доверяват никога само на паметта. При мене в банката се записва всичко на книга. Аз искам моите гости да пият най-хубавото кафе на света. Защото, знай, арменците са най-добрите майстори на кафе в света…

Томасян отиде при нея и й подаде едно мускалче — той винаги носеше по десетина мускалчета с розова есенция. Тя обаче не го прие.

— Благодаря, господине, но на мене ми е забранено да приемам подаръци.

— Защо?

— Така е наредено. Тука подкупи, подаръци не се приемат.

— Но аз ти го давам.

— Благодаря Ви. Трогната съм, но като дойда в Пловдив някой ден по работа, ще намина да си го получа… Нали нямате нищо против, господин директоре?

— Там, да. Но тук — не разрешавам… Простете, господин Томасян, но тази банка, основана още през 1895 година се крепи само на доверието и на реда, въведен в нея по немски образец — да се работи и да се разчита само на честната заплата.

— Хубаво правило. Но едно мускалче не вреди.

— Вреди.

— Не, не вреди.

— Вреди, господин Томасян. Защото захапеш ли пръста, ще налапаш цялата ръка. Днес мускалче, утре пликче с пари, след това пачка с банкноти и край — минирана е банката ми. За да няма това — никакви подаръци… Отивай, Лина…

Томасян поиска да ме попита за нея, но аз се заговорих с Кудоглу за Германия, за тамошните цигари и той млъкна.

Кудоглу са голям род от Пловдив, най-богатият род. Като се кажеше Кудоглу, все едно, че в София се казва Кочо Хаджи Калбов или Стоян Тевекелиев…

Томасян бе започнал да изкупува родопски тютюни. Той пусна пипалата си в Джебелския район и изкупи там на по-висока цена най-хубавия тютюн. Нашата фирма „Бяло море“, за търговия с тютюни, изостана отдавна-отдавна. Ние имахме нужда да узнаем на какви цени купува Томасян. Защото той не само че изнасяше цигари, но изнасяше и сурови тютюни. А това беше опасно за България.

— Защо?

— Защото ние искахме да създадем работа за нашите хора тук, в България, а не на американци и австрийци. Казах ти, вчера ти казах, господин Памукчиев, че няма по-страшно бедствие за нацията от безработицата. Тя води до всички пороци и грешки. До глада, до болестите, до пороците, до кражбите, до насилията, до проституцията.

Престъпник е този държавник, който допуска безработица. А аз исках нашите тютюни да се обработват тук и тука да има работа за българите.

Томасян изнасяше. Изнасяше и Дердерян. Изнасяше и Чапрашиков, Чаракчиев, Одони, кой ли само не изнасяше. А не внасяха нищо, освен пари. И пак изкупуваха, и пак изнасяха. Нещата отиваха към пропаст. Лина донесе кафетата и се наведе да подрежда книгите… по сценарий.

Евреинът умее да се владее. Англичанинът и американецът — също. Но източният човек не умее. Томасян, загледан в дупето на девойката, забрави за какво е дошъл. Идваше за преговори, а забрави за мисията си. После ме сбута.

— Колко получава това момиче при тебе?

— Две хиляди — казах аз.

Две хиляди лева бе заплатата на една гимназиална учителка.

— Аз ще й дам десет хиляди — каза ми той. — Пусни я да дойде при мене в Пловдив.

— Говори с нея — казах аз небрежно. — Но после, сега да свършим работа.

— Веднага — каза той и се обърна към Кудоглу и Дердерян. — Вижте какво, всеки има право на живот в тази страна, да се разберем. Да си поделим тютюните по райони, по качество, по цени. Да не се конкурираме както досега. Аз съм за свободната търговия, но на картелни начала. Картелът трябва да се създаде, картелът трябва да го има.

През 1929–1930 година, господин Памукчиев, когато се водеха тези пазарлъци, аз бях министър на външните работи, но си ръководех и банката. Аз бях и министър, и търговец. Защото казах вече — при мене се работи двойно и тройно и аз сам давам пример за това. Тогава бяха на мода картелите.

При картела, както знаеш, се уговаря цената и периметъра на отделния търговец, на отделния фабрикант.

Картелът има за задача да въведе ред в конкуренцията и да запази строя, режима, икономиката, държавата. Картелът в кризисно време е най-доброто средство за регулиране на цените.

Аз извадих нова бутилка „Гъмза“ от Сухиндол. Бях я взел именно за такива моменти. Когато заговореше за банки и картели, за концерни и сдружения, Буров просто се забравяше и не спираше. Ръката ми отмаляваше. Не можех да записвам повече, а той говореше, говореше. Тогава вадех бутилка или луканка, правена от баща ми на село, режех, наливахме чашите и пиехме бавно — бавно, като на свещенодействие. Ръката ми си отпочиваше, а след това разговорите продължаваха. Тогава именно изтичаха най-сладките приказки, каквито господ — бог е създал. Аз бях единственият слушател. Ако през това време имаше още един стенограф, каква книга би излязла, каква книга. Но нямаше. Ние си допадахме с Буров — бях най-добрият му слушател. Слушах го с почит и наслада, а това го радваше.

— Господин Буров, как се развиха нещата по-нататък с картела? Какви други картели имаше в България тогава?

— О, картелите бяха много. Пръв се създаде така нареченият маслен картел.

— Кого обедини той?

— Всички маслобойни в България и фабрики за олио, като химическите заводи „Д-р Никола Чилов“ на гара Костинброд. Тези заводи в 1929 година снабдяваха с олио армията и Трудовата повинност.

Тези две важни звена за търговията — армията и Трудова повинност — поискаха по-евтино олио. И щяха да го намерят, ако ние, банкерите, не предотвратихме това и не създадохме веднага масления картел. Цената не можеше да се намалява до безкрайност. Цената се запазваше, защото се запазваше и цената на слънчогледа. Ако се намалеше цената на олиото на пазара, веднага щеше да последва намаление и на цената на слънчогледа.

А селянинът е барометър на времето и на икономиката. Селянинът щеше да престане да сее слънчоглед и да предлага на пазара слънчогледово семе. Ние щяхме да загубим десетина милиона литра за пазара и още толкова за износ.

Наш стопански интерес бе да насърчаваме добива на слънчогледово семе, а това ставаше като се повишава цената му, като се сее повече и повече слънчоглед. Защото олиото се оказа по-рентабилно и по-полезно от маста, от сланината. От маста и сланината човек добива сто болести, и най-вече старческа деменция, вдетиняване, склероза. Маста е вредна за стария човек. Тя е добра за ескимосите и северните народи, но ние сме юг. А олиото е полезно за нас, южняците.

Аз например не ям мас, нито мазнина от свинско, освен както сега, в тия гладни години. Но само за мезе, с пивко винце. Алкохолът разгражда молекулите на мазнините и те се разлагат. Затова моряците — които ядат много тлъсти ястия — пият толкова много спирт, ром, коняк, ракия. За разграждане…

Олиото е лека и приятна храна.

Ние създадохме масления картел и задържахме задълго цената на олиото.

— Но това не вредеше ли на пазара?

— Всяко нещо, освен ебането, вреди на човека, господин Памукчиев.

— Всяко нещо?

— Да, всяко нещо. Когато е прекалено, то е вредно… С изключение — казах на какво. Само то не вреди… Маслото, това са калории. Човек днес може да мине с една чорбица от киселец, лобода или спанак. И няма да умре гладен. Ще живее.

Но арабин наяде ли се със свинско в оня пек, в Арабия — умира. Ето защо пророкът Мохамед — който явно е бил завършил курсовете за фелдшер или е бил лекар — забранява на мохамеданите да ядат свинско. За да се запази свинското, е нужна много сол, а в пустинята вода няма… И пак — забрана на свинското. Напие ли се човек с алкохол на оня пек — пада и умира. Идва нова забрана на исляма — „Алкохолът е вреден и опасен и е прокълнат от Пророка“.

Затова мюсюлманите някога не са пили, но сега пият като свине, и то повече от нас. И плюскат свинско без да им става нещо. Защото България е най-хубавото място в света и има най-хубав климат… Това е. Има вода, има въздух.

България, господин Памукчиев, е на пъпа на света. По-дивна, по-нежна, по-прекрасна страна от нея няма. И ако ние сме оцелели като народ, то е само затова, защото сме си запазили горите. Турция — ах, ако не бе дошла Русия тука през 1877 година и ако беше останала турската власт — щеше да изтреби горите ни и нас да изтреби. Но късно се сети. Късно. Когато трябвало да се прокара линията Русе-Варна, се видяло, че България има милиони декари девствени гори, че тези гори струват пари. И султан Абдул Азис дава концесията на англичаните, дава я на Барон Хирш, и той прави линията Саранбей-Пловдив-Одрин-Цариград… Целта е била да се изтребят българските гори, не за друго.

— Тя е била стратегическа железница, господин Буров.

Буров се смее и пие винце.

— Вие, младите хора, господин Памукчиев, особено младите офицери като Вас, на вашата възраст, умирате, ако не кажете по една суперкупешка дума: „тактически“, „стратегически“. Какво значи „стратегически“? Значи военна железница — това е то стратегическата железница. Тя ще превозва при нужда войски, но 350 дни в годината превозва пътници и стоки.

Барон Хирш вижда горите в Тракия и започва да ги изсича — уж за траверси. Той за две-три години изсича над 300 000 декара гори в Тракия — от Свиленградско, Асеновградско, Пловдивско, Татар Пазарджишко. По линията Пловдив-Свиленград-Одрин е имал складове в селата Катуница, Караджалово, Каяджик (днес гара Раковски) и на още сто места. В Харманлийско и в Симеоновградско турската държава е поддържала специални военни части за изсичане на горите в онези краища. И тогава именно се обезлесява Тракия. До 1856 година, до края на Кримската война, Тракия е имала хубави гори. Но оттам нататък, откакто идват немски и австрийски агенти, като Барон Хирш, се смъква короната и на Родопите, и на Тракия. България се обезлесява… Около Пирдопско, Карловско, Калоферско, Казанлъшко, Сливенско е имало толкова гъсти гори, че влезе ли там хайдутин, не можеш го хвана.

В Котленския балкан, към Елена и Тузлу-Алан, е имало гъсти, непроходими лесове, където ек на брадва никога не се е чувал. Тези гори са били опора на българина при чумаво време и в ония смутни дни.

Българинът не може без гора, тя му е като майчица.

И за гората е пял песни. Аз помня една:

Стар Димо на двор седеше,

на двор, под бял трендафил,

жълта ракия пиеше

към гората гледаше

и на гората думаше:

— Горо ле, горо, зелена,

знаеш ли, горо, помниш ли,

кога из тебе бродех,

с триста мина дружина.

На трендафила пее славейче.

Славейче пее, говори:

— Димо ле, стара войводо,

ако би гората думала,

не би я секли дървари,

не би я пасли овчари,

не би тя крила хайдути.

Майка си чедо предава

на турци и на сеймени,

гората майка хубава —

скрий ли се в нея хайдутин,

никому нищо не казва.

— Това е, господин Памукчиев, това е гората — богатство и благодат. Нищо не ти иска, като майката, като родната майчица. А всичко ти дава — вода, гъби, дивеч, лов, риболов, влага, облаци, и ти напоява нивките. Без гора няма земеделие. Ислямът някога е знаел силата на гората и на водата, затова като идват турците в България се настаняват в най-хубавите и най-плодородни земи. Заселват първо Тракия, Пловдивско. Султаните са искали оттам ориз, месо, кожи, агнета, вълна, жени… Жени за харемите си. Най-хубавите българки са били в Тракия.

И аз, и ти, господин Памукчиев, сме от Северна България. Ти — от Севлиевско, аз — от Горна Оряховица и Лясковец. Там нямаме хубави жени, а в Тракия те са били милиони и всички те са били потурчени, откарани в харемите. Това е първото изтребление на българите. Второто идва с еничарите, третото — с походите. След всеки поход българското население е обеднявало с по сто, по двеста хиляди млади мъже. Защото турската армия е водела със себе си роби, да им носят багажа, оръжието, да им готвят, да им бъдат любовници — позорна професия. Но това е робството. Затова ние трябва да целуваме винаги краката на Русия и на руснаците, защото ако не бяха те да дадат 200 000 жертви, сега щяхме да веем фесовете и да пеем „Ла иляхин аллах“ и „Олелям-селям“ и „Аллах Акбар“ (Един е Аллах). Българинът, който и да е той, види ли руснак, трябва да му сваля шапка. Аз не обичам болшевиките, не. Обичам руснаците и Русия. Защото ако не бяха те, сега щяхме да варим пилаф, като слуги, а ние си пием винцето и приказваме… Абе, има красота в този живот и в чашата вино, господин Памукчиев, стига човек да умее да го цени.

— Господин Буров, Вие започнахте за Лина и не се доизказахте.

— Да, спрях, защото я пратих в една легация — да работи там.

— Защо?

— Омъжи се.

— За кого?

— За един дипломат. За един пълномощен министър, без да ме попита.

— Как?

— Предложил й, като Томасян, къща, пари, екскурзии из чужбина. Завел я, без да знам, на кабаре. Видяла тя другата страна на живота, но не го изпробвала. Той бе боледувал някога като младеж от трипер и бе загубил способността да прави деца. Тя преспала с него, той се излъгал и й казал да не се бои, защото на младини боледувал от заушка и затова бил безплоден. Беше син на банкер. Имаше десет къщи в София и пет вили в чужбина. Живееше от тютюни. Томасян бе съдружник на свекъра й. Така Томасян — без да знам аз подмамил това момиче в Пловдив, на панаира, запознал го с негов приятел, дипломата, и той се оженил за Лина. Аз останах като гръмнат. Всичко бях предвидил, но не и това, че един арменец ще излезе по-умен от мене и ще омъжи това момиче за свой агент, за свой представител в Испания, но в онази Испания — до революцията през 1936 година.

— Гражданската война…

— Все едно, тя пропадна тогава… Испания бе един оазис за дипломатите и средище на тютюните в света. Оттам се разпределяха южните тютюни за Америка. Томасян имал агенти там, а аз нямах. И не подозирах такава комбинация. Веднага уволних тоя дипломат, но той не се върна в България. Умря наскоро и аз назначих Лина в легацията, като чиновничка, да ме осведомява за хода и маневрите на тютюневата борса в Мадрид.

— Работеше ли добре?

— Много добре. Тя бе най-хубавата жена в Испания. Лично аз, като мъж, не харесвам много испанките и арменките като външност. Те са огнени жени в леглото, но външно не блестят.

Блести българката, блести сръбкинята, блести румънката. Аз натоварих Лина да проучи как, по какви пътища тютюните на България стигат до Испания. Узнах от нея, че българи-емигранти, натурализирани немци, австрийци, испанци ги изкупуват чрез подставени лица и ги пращат в Америка.

България снабдяваше Америка с тютюни, без да закачи от печалбата. Ние, българите, не знаехме, че нашите тютюни минават през ръцете на бегълци-емигранти, като Сотир Немски, като Васко Пеев — Блъско, като Родимир Тутенку — румънец, роден от сръбкиня, с баща българин, румънски поданик, човек на крал Карол…

През 1930 година претърпях първия крах на тютюневата борса — върнаха ми една огромна партида тютюни. Не съм го споделял с никого тогава. Преглътнах хапа и загинах. Паднах в нокдаун. Оставаше още един удар и щях да изпадна в нокаут. И този удар дойде на 21 юни 1931 година. Тогава ми тръгна назад-назад, та дотук. Има моменти, господин Памукчиев, когато на човек му върви леко и волно и той пее и печели отлично. Но идват и тъжни моменти…

— Когато Стамболов падна, в нашата история изгря една нова звезда — Константин Величков, достоен за историята ни човек, като Панайот Волов. Той единствен в нашата история се отказа от министерския си пост в полза на Иван Вазов.

Константин Величков, знаеш го, чел си нещичко от него. Та този човек, до падането на Стамболов, гладуваше в Италия, работеше за хляба, но на 19 май 1894 година научава от вестниците, че Стамболов е паднал на 18 май и че князът е приел оставката му, и се завръща.

Той бе сладкодумец, гений на сладкия лаф.

Както аз съм роден за оратор, а не за писател, Вазов за писател, а не за оратор, то Константин Величков бе гений на приятната разговорка.

Тъжен да си — ще те утеши. Умря дете на Стоилов. Той отиде при него, заплака заедно с него и започна да му говори.

Бе толкова чаровен събеседник, че жените смятаха за чест да седнат в неговата компания. И досега пазя в портфейла си телеграма на Фердинанд до Константин Величков, за да ми напомня, че когато човек бяга от късмета си, сто ангела да го възпират — не могат го спря.

Княгиня Мария-Луиза издействува да бъде назначен Константин Величков за неин съветник и компаньон.

А той бе хубав млад човек тогава. Как му завидяха всички. Но пламна му келят да става министър.

— Каква е телеграмата?

— Помня я наизуст и ще ти я кажа, господин Памукчиев.

Константин Величков, като се връща в България и бива назначен за съветник, праща на княза във Варна, в Евксиноград, благодарствена телеграма. И князът му връща друга: „Ще ми бъде приятно да ми бъдете винаги съветник.“ Това „винаги“ значи много. То значеше да бъде вечно край двореца и да си гледа живота, но Величков пощуря да става министър. Какво го наскачаха дяволите, не знам, но се побърка на тема „министър“, „депутат“, „политик“.

Аз му се чудя и сега. И майка ми, и баща ми му се чудеха.

Чичото на Константин Величков го срещнал в Татар Пазарджик, набил го с бастуна си и му казал:

— Да си налягаш парцалите. Политиката не е лъжица за твоята уста.

— Не, ще се кандидатирам.

— Недей бе, чичовото. Не се трови, не се съсипвай. Имаш си занаят, рисувай си, пей си, свири си, пиши си. Гледай какво правят умните хора. Който няма занаят, само той става политик. Който си има сигурна професия, гледа си хляба и заплатата.

И пак върти бастуна, и пак го бие. Но оня не дозема и се кандидатира за депутат в Осмото народно събрание.

Скита по селата, държи речи, кара се с профаните, а в двореца го чакат да ги забавлява, да им свири с китарата, като тебе, да им пее. Но той държи речи, снове из Белово, Миненкьово, Синитево, Огняново, снове към Три водици и иска да го изберат. И го избраха. И го закопаха с това. Хвърли се в борбата и когато д-р Константин Стоилов състави кабинета си на 9 декември 1894 година (става дума за втория му кабинет, защото първия той го състави на 19 май 1894 година), го назначи за министър на… Чакай, чакай, сгреших… Стоилов го назначи още в първия си кабинет, на 17 септември 1894 година. Точно така — за министър на обществените сгради, пътищата и благоустройството. Точно така. Той замести Григор Начович. Начович излезе, той влезе. И като стана министър, съвсем се побърка.

Толкова хубав и нежен човек бе, но загрубя, погрозня, изгуби нервите си. Изгуби съня си, а спеше като ангел. Живя известно време у нас, докато се ожени.

— Кога се ожени?

— Ожени се на 5 октомври 1894 година. Точно 18 дни след като стана министър.

Баща ми му каза:

— Защо не се замислиш защо не те взе по-рано тази жена, ами изчака да станеш министър, че тогава те взе. Зарежи я.

Не го послуша.

Поканиха го у дома на обяд. Дойде. Майка ми го запита:

— Коста, защо стана министър? Защо напусна двореца бе, човеко? Хората дерат със зъби и нокти да отидат там, да получат по една министерска заплата, а ти депутат, министър, защо? Там щеше да вземаш повече.

А той отговори:

— Госпожо, не знаете какво значи това политическа краста. Да те засърби, да те заяде. Няма спасение. Както крастата се лекува с мас и сяра, така и депутатството и политиканството — със сопа, с нож, като Стамболов, или с ритници… Това е.

Баща ми, който искаше да ме посвети от млад в политиката, го извика в общата стая на приказка, и му каза:

— Коста, имам чудесна идея за тебе. Аз ще те подкрепям винаги и можеш да разчиташ на мене и на банката ми, но искам от тебе да останеш в двореца. Да си гледаш живота. Ти си болнав, слаб си. Там ще си отпочинеш, ще се развличаш.

А той му отговори:

— Не мога. Аз искам да изгоря в политиката и в живота, а не да мъждукам. Или ще създадем истинска демокрация в България, когато умните и интелигентните хора ще ръководят честно народа, или ще напусна. Но чак когато се уверя, че нищо не може да се промени, чак тогава ще подам оставка. Но трябва да опитам. Режимът на Стамболов поквари България. След седемгодишна тирания, нужна е свобода и демокрация.

— Коста — каза баща ми, — свобода и демокрация може да има само в богатите страни, с големи златни залежи, като Америка, Англия и Франция. Само там, никъде другаде. Грам злато се равнява на крина жито. Колко крини жито трябва да произведем и да продадем, за да купим кило злато. Хиляди крини. Моля те, недей. Ние сме беден народ, а у бедните няма демокрация.

— Ще има.

— Няма да има. Демокрацията е лукс на богатите.

— Не. Демокрацията идва от „демос“ — народ. Народът и държавата ни имат нужда от демокрация.

Беше болен на тема демокрация, свобода, равни права, равни възможности, художници, писатели, поети, изкуство. Това бе неговият свят. И този свят излиня и умря пред очите му. След това стана министър на просветата — във втория кабинет на Стоилов (от 9 декември 1894 година до 26 август 1897 година). Помня този ден. Бе жега, мараня. Дойде у дома унил, отпаднал и болен.

Бяхме срязали една голяма долнодъбнишка диня, леденостудена. Държахме ги в мазето. Имахме и ледница.

Седна на масата. Баща ми му подаде най-големия резен със „сърцето“. Една жълта диня, със ситно семенце… Чудо. Захар. Топи се в устата. Хапна, остави резена и заплака.

— Имахте право — каза той. — В България демокрацията е невъзможна. Направих всичко, което можех да направя — и в училище и в изкуствата — нищо не излезе. Народът на село си гледа земята, хората в града си уреждат как да е живота, само ние, интелигентите, си въобразяваме, че правим нещо. Повиках Иван Вазов да ме замести в министерството. Той ще бъде министър на просветата.

Ходеше като лунатик. Спираше при децата и ги гледаше с часове как играят. Първата си заплата, която получи като министър, я раздаде на срещнатите деца, по левче. На всяко дете — по левче.

Петстотин ли, деветстотин ли златни лева — колкото е получил, поискал ги на сребърни левчета. И който срещне: „Ето ти, мило детенце, иди се почерпи…“ „Ето ти, просяко, пий една чаша вино от мене…“

Този ден децата бяха най-щастливи. Но през 1897 година стана незапомнено наводнение и България стана просякиня. Бедствие страхотно. Реките завлякоха мостовете. Правителството изпадна в криза. Първата голяма стопанска криза на България, причинена от бедствие.

Величков не бе поканен вече в двореца и умря след десетина години. Беше млад човек, хубав човек, но като Алеко — неудачник в живота, идеалист. Те двамата с Алеко доказаха, че в България не може да има демокрация, защото няма пари за хляб. Демокрация има там, където народът е подсигурен, където има хубав поминък и сигурен живот.

Древна Елада и Рим са непознати за нас като държави. Ние познаваме Англия и Франция като велики колониални страни. Но ако им се отнемат колониите те ще въведат такава Брутовска диктатура, каквато светът не помни. И гордите англичани ще станат зверове. Холандия и Дания, които също имат колонии, ще бъдат на същото положение. Светът иска да се плати твърде скъпо за този лукс — демокрацията.

През 1931–1932 година депутати-комунисти в Народното събрание говориха, че имало терор в България. Че имало жесток терор и гонения. Как да няма като в България имаше половин милион безработни — не слагам селяните в това число. Плюс половин милион полубезработни — станаха цял милион. Господин Памукчиев, вие, комунистите, ще направите преоценка на много свои догми, но аз няма да ги чуя, няма да ги видя. Вие ще осъзнаете, че едно е сладката теория, а съвсем друго — грозната практика.

Исус Христос, най-големият идеалист, да дойде на света, и той ще хване камшика, щом пипне властта.

Той вече го показа в храма. Щеше да го покаже и после. Всеки народ има шест месеца любовен период след преврат или промяна — като Стамболовата. Шест месеца нежен, демократичен, свободен период. След това идва разочарованието. И в тези шест месеца се правят избори.

— Защо в тях?

— Защото опиянението не е още преминало. Мине ли, ах, мине ли това опиянение, настъпва отрезвяване. Всеки се озърта, всеки се пита: „Аджеба, какво стана? Каква излезе тя? Че тези, дето си бяха добре преди него и дето се наредиха през миналата власт, сега са пак на власт и имат всичко — пари, служби, връзки, заплати, богати роднини… Те се крепят. Те се пазят един друг, а аз, какво правя аз? На кой пръч да дърпам мъдете, за да пия мляко? Няма мляко… Няма служба — службите отдавна — отдавна са заети от новия режим.“

Настъпва отчаянието и народът гласува за противната партия, дори за сваления диктатор, като Стамболов.

Знаеш ли ти, господин Памукчиев, че в деня на погребението му се втурнаха стотина млади хора с брадви и с топори — да прекатурят погребалната колесница и да насекат трупа на Стамболов. Полицията на Стоилов ги отпъди. Те се нахвърлиха върху нея. Стоилов, гоненият от Стамболов Стоилов, трябваше да брани диктатора Стамболов. На гробищата сцената се повтори. Пак се втурнаха и размахаха брадви и сопи, изпобиха народа. Искаха да направят трупа на парчета и да го хвърлят на сто страни, но полицията пак ги прогони.

И този народ, толкова ожесточен, пак даде 30 на сто от гласовете си за Стамболовата партия.

Друг е въпросът колко скри властта и колко обсеби — както на всички избори. Това е положението — в бедна държава демокрация не може да има.

Това бе най-грозното погребение в България, което съм гледал. Майката на Стамболов бе там. Върви, върви и плаче. Жена му там. Води дечицата си — двенки момченца. Там бе и баба Иванка Ботьова, майката на войводата. Там бе и Алеко Константинов, вървяхме един до друг с него. И той — смутен, объркан, натъжен. В България политическите страсти са опасни.

— Защо?

— Защото са страсти за власт.

— И за чест.

— Няма чест — има власт.

— Алеко се е борил за чест.

— Затова убиха и него. Всяка борба в България е само за власт и за пари. Друга борба няма.

— За име. Вазов се е борил за име.

— Щом се е борил за име, защо прие да стане министър?

— Да прокара своята линия, своите разбирания.

— С министерски декрети нищо не се прокарва — това го знам, защото три пъти съм бил министър. Това е енигма, загадка и фикция. Властта е реална само тогава, когато има много пари. През 1908–1911 година България имаше пари и това бе единствената заслуга на Малинов. Ако в България бяха дали властта на Янко Сакъзов, на Малинов и на Алеко Константинов, те можеха да направят демокрация. Никой друг. Янко Сакъзов написа една великолепна книга, наречена „Българите в своята история“ — най-хубавата наша историческа книга. Чел ли си я, господин Памукчиев?

— Не.

— Трябва да я прочетеш.

— Хубава ли е?

— Най-хубавата история на България и на българите.

— Но той е социолог, а не историк.

— Стига с тая модерна дума „социолог“, социология. Разбирате вие, младите, сега от социология. Социологията е велика наука, за световноизвестните умове. Янко Сакъзов е преди всичко историк.

— Не съм чувал…

— А чувал ли си нещо за книгата му „Поглед върху новата история на България и мястото на българските социалисти“?

— Не. Кога излезе тя?

— През 1906 година.

— Какво представлява?

— Исторически преглед на българската история и на социалистическото учение. Но вие, тесните социалисти, сте с капаци на очите и освен книжката на дядо си Благоева — „Що е социализъм и има ли той почва у нас?“ — друго не четете. Или пък „Кратки бележки от моя живот“ и „Българското Възраждане“. Това роди той и още рой статии, пръснати на много места. Благоев е умен македонец и пръв схвана психиката на българина — това, че българинът обича диктатурата.

— Защо?

— Защо ли? Защото отхрани партията, която да го храни. Имаше три-четири хиляди партийни членове, по 10 стотинки членски внос на месец — ето ти ги 400 лева. От тях 200 лева за него — за водача, останалите — за общата каса. И така години, години…

— Той е гладувал. Имал е четири деца, болни, гладни…

— Ти ми го казваш, ти, хлапето, на мене, който го познаваше лично и него, и жена му. Те бяха гимназиални учители, но ги уволниха. И тогава се заловиха за издателското перо. Който се хване с това перо, той не умира гладен. Ако не тече — капе, но капе и има хляб. Не отричам — голям българин е, но Янко написа две големи исторически книги, а не дядо ви Благоев.

— Вие го мразите. Затова говорите така.

— Не го мразя. Но разгадавам ходовете му. А те са опасни ходове.

— Защо?

— Защото години наред дядо ви Благоев, драги ми господин Памукчиев, ставам вече строго официален, защото започваш да спориш с мен на хъс, на нож — е водач на вашата партия. Ще ти кажа една болна истина — Сталин е на власт от 1924 година досега, това значи 22 години. Стамболов бе диктатор 7 години, а Димитър Благоев бе водач на вашата партия от 1891 година до 1924 година, когато почина. Точно 33 години той води вашата партия. Това не ти ли говори нещо?

— Нищо не ми говори.

— Как така нищо? Той, дядо ти Благоев, всяка година свикваше конгреси и те го преизбираха за водач.

— Заслужил е.

— Не, не е заслужил, а си го е подработил. Той нарочно се облягаше само на три-четири хиляди редовни членове и те знаеха само него. Българинът се поддава на обработка отгоре. Това е факт. И ние знаехме това. Славянинът не може без вожд. Селянинът е податлив на диктатура. От 1891 година до 1924 година Димитър Благоев бе на върха на пирамидата. Стамболов за 7 години се провали. Стоилов за 5 години фалира като политик и падна на 18 декември 1899 година… Не, на 18 януари 1899 година, когато бе умряла вече княгиня Мария-Луиза. Да, точно така. Аз съм цар на датите.

— Вие обаче не казахте нищо за Фердинанд. Той управлява 31 години, син му — 25 години…

— Те не са били министри. Те могат и сто години. Но министър се излага за две-три години, не повече.

— Откъде съдите?

— От световната практика.

— Но според Вас, какво трябва да се направи, за да не се излага министърът?

— Казах — да се въведе имуществен ценз. Богатият не краде. С редки изключения. Трябва да подпише декларация, че хване ли се в кражба, а също и в злоупотреба с властта за лични облаги, ще бъде застрелян, така, както разстреляха в Гърция през 1922 година генерал Гунарис. Той започна войната против Турция и Кемал Ататюрк и я загуби. Но загуби и главата си.

В света на парите, господин Памукчиев, няма милост, няма прошка. Човек все трябва да плаща с нещо за всяка своя грешка, заблуда или политическо заблуждение. Или с главата, или със свободата, или с имота си. Ненаказан политик не бива да има. Който пръв създаде прецедент за беззаконие, да се разкъсва на четири коня.

Първото беззаконие ражда второто. Второто — третото, и тръгва вече…

— Тогава защо никой не е обесен в България за кражба?

— Защото този, който идва след него на власт, не е сигурен за себе си, че няма да открадне и той.

— Защо?

— Защото той е обещал служби на тези, които са му организирали избора.

— И те чакат, така ли?

— Да, чакат служби, пари, жени. Чакат дипломатически служби. И чужбина… И крадат, лъжат, убиват. Става така нареченият Балкански кръговрат на властта — стани ти, да седна аз. Лапайте, момчета, докато сме на власт.

— И Вие сте уверен, че ние, комунистите, ще повторим тези неща?

— Абсолютно съм уверен.

— По какво съдите?

— Знам законите на живота и на властта.

— Тя няма закони.

— Всяко нещо на този свят се движи по закони. Земята — по законите на Вселената, човекът — по законите на живота. Беглецът от затвора трябва да граби, да убива, за да яде, да се скрие. Постникът Свети Иван Рилски му е намерил другояче колая — скрива се в гората, бере гъби, яде охлюви, убива сърни и елени, а минава за праведник. На мен ли тия бе, чичо Иване от Бобошево? На мене ли. Имал си си лък и стрела, имал си колчан със стрели и… бой, бой на сърни и елени. Убиеш един елен, одереш му кожата, изядеш му месото, накачиш го по букачките през зимата и си готвиш, и си хапваш. А народът те смята за светец. Както и вие смятате за светец вашия бог Сталин. А и той е човек, и той има болни зъби, и той яде, пърди, пие, псува и ебе на поразия, като всеки южен тип. Само на мене не ми продавайте вашите свети заблуди и любоугоднически измислици. Аз съм човек и съдя за хората по човешки. Сегашните ви управници и те са хора със сто дефекта. Имате един нов кумир — Димитров, Георги Димитров. Но вие забравяте Втората божа заповед, която казва: „Не си прави идоли — кумири. Не им се кланяй и не им служи.“

Това е най-великата заповед. Ако няма кумири и заблуди, човечеството ще гледа трезво на нещата. Моисеевите скрижали го казват: „Нямай идоли — кумири.“

— Това не е кумир, това е уважение.

— Уважение от непознаване на историята. Няма случай властник да не се е изложил за пет години. Няма. И вие след петата година ще обърнете колата и ще промените кумирите.

— Защо?

— Защото ще видите, че не могат да ви водят. Кумирът, както Наполеон, трябва само да побеждава. Разбият ли го веднъж — дига бялото знаме и се предава.

— Ние няма да го вдигнем, защото ние се учим от историята.

— Не личи.

— Как да проличи?

— Обявете на народа, че на всеки две години ще сменяте кметовете и на четири години — парламента. Че вие, с вашата изборна машина, няма да заблуждавате народа и да печелите изборите, както в Русия — с 99 наето. Такова нещо няма в света. Винаги има максимум 55–60 на сто, при пълна свобода, но и при манипулации на урните. Истинският успех е бил винаги реален, както на 21 юни 1931 година — 77 демократи, 76 земеделци, 8 ВМРО, 31 комунисти. Широките социалисти имаха 25 000 гласа и нещо, и получиха 5 мандата, за разлика от ВМРО — 8 мандата. Вчера, мисля, сгреших — казах ти пет, но не са пет, а осем мандата.

— Как го съставиха кабинета тогава, помните ли?

— Има си хас да не помня. Министър-председател стана Александър Малинов, Никола Мушанов — на вътрешните работи, генерал Кисьов — на войната (зет на генерал Тантилов), земеделецът Георги Йорданов — на благоустройството, Димитър Гичев — на земеделието, Муравиев — на просветата.

— И той ли стана министър на просветата?

— И той.

— Защо той?

— Не знам. Но надали е имало друг пост за него, мнимия роднина на Александър Стамболийски. Той с това, че е бил роднина на вожда на БЗНС, спекулира цял живот. А е кръгъл глупак. Дърво. Свиня… Предаде роднината си на 9 юни, предаде го с вързани ръце, а след това със същите тези ръце се прекръсти и каза: „Боже, прости ме. Сгреших.“ Това е истинско политическо говедо, което само България може да отхрани и да отгледа. Той доказа, че в България най-негодните хора стават министри на просветата, а най-способните — директори на полицията или министри на вътрешните работи и народното здраве. Как е при вас сега, не знам, защото не познавам вашия министър. Аз знам министрите на просветата — те след Иван Вазов бяха говеда и говеда си останаха.

Бяха серсеми, и техният серсемлък отрови душите на дечицата. Ние, българите, след Иван Вазов не сме имали умен министър на просветата.

— Богдан Филов.

— Той пък беше говедо на куб, не на квадрат. Животно. Забрани през 1942 година да се чествува Свети Свети Кирил и Методи. Това човек ли е? Българин ли е? Не, говеда са и говеда ще бъдат, защото учител е велико нещо, а министър на просветата е долно нещо.

— Защо сте така жесток спрямо Филов, господин Буров, защо е тази злоба и омраза?

— Защото той обиди не само мене. Той обиди България, българина.

— Как?

— Като забрани да се празнува 24 май — най-дивният, най-хубавият български празник, казах го вече два пъти. Това, което се пее на 24 май: „Върви, народе възродени“ — това е химнът на България. Ако питат мене, господин Памукчиев, аз бих избрал за химн на България тази песен или „Тих бял Дунав се вълнува, весело шуми“. Тези са вечните песни на България, а не „Шуми Марица“. Тя е стар виенски кабаретен шлагер — музиката й е взета от този именно шлагер. Но „Върви, народе възродени“ — това е душата на българина, това е въжделението на българката, това е велика песен.

А той, Филов, отряза — „Не“ и край. Кой ще го уважава него? Филов и Муравиев са двамата най-омразни за мене политици. Неудачници в живота. Неудачници в политиката. Когато човек гледа през очите на вековете, той не се лъже никога. И аз сега гледам през очите на вековете и виждам, че от България и от българина ще остане само най-чистото и най-хубавото в неговата история — ще останат Тодор Каблешков, ще остане Панайот Волов, ще останат Христо Ботев и Васил Левски, ще остане и Георги Бенковски с крилатата си хвърковата чета — това е духът на българина, българинът на кон, българинът в дружина. Бенковски предугади душата на българина — той обича коня и без коня не се чувствува велик.

Аз дадох на времето помощ, пари, да се засили конезавода в Шумен и конезавода „Княгиня Клементина“ в Плевен. Аз подпомогнах нашата конница, но тя не намери време да покаже силата си, както при хан Аспарух. Но това е друга тема.

В историята на народите, премиери като Филов са много. Герои като Ботев и Бенковски са малко. Но онова, което е пленително и силно, това е подвигът на Панайот Волов — да се откаже доброволно от голямата си власт в полза на по-дейния, по-талантливия, по-способния. Ето измерението на България и на българите, ето какво трябва на България и на българите — хора като Панайот Волов. Да, точно това й трябва, господин Памукчиев.

Атанас Буров бе осъден и пратен в Пазарджишкия затвор. В същия затвор бяха много бивши министри, политици, дипломати, генерали. Между последните зърнах и генерал Иван Вълков, бившия военен министър. Беше седнал до стената на затвора, с уретер, в износен милиционерски шинел, с налъми наместо в ботуши с шпори. „Как е генерале?“ — поздравих го аз и му подадох пълна шепа с едри череши, които бях донесъл от село Церово, Пазарджишко. Черни, сладки череши. Той ги взе, стана прав и застана мирно, като пред началство. На Буров носех една торбичка. Седнахме настрана и заговорихме. Казах му, че съм изпратен за репортаж в село Голямо Конаре, Пловдивско и използувам случая да го видя.

Той се трогна. Оправи яката на ризата си, погледна ме и каза:

— Ти си добро момче, господин Памукчиев. Но си изгубил половината от перчема си. Защо така?

— В сложни времена живеем, господин Буров.

Извадих скришом от торбата едно шише ракия и го мушнах в ръката на банкера. Той измъкна тапата и започна да си пийва. Пиеше по мъничко, спираше, обърсваше устните си, пак сръбваше и пак се усмихваше. Така пресуши шишенцето и ми го върна. Аз го пъхнах в торбата и му подадох два компота от кайсии. Той се наведе, целуна ме по челото и каза:

— Господин Памукчиев, да е жива и здрава ръката, която е брала, варила и запазила тази благодат… Кайсията, това е вълшебният плод на света. Компот от кайсии, това е моето любимо ястие и питие. За него не бих дал царските зияфети в двореца, нито гювечите на господин Ляпчев. Господи, като че ли е било някога, във вековете, когато седях на софрите на Ляпчев и на царските зияфети…

Ние се заговорихме. После ме заразпитва за новините, а аз му ги разказах в малко шеговит, ироничен тон. Това го развесели.

— Човек винаги има време за всичко, само за едно нещо няма време — за младостта. За хубавите млади години. Да знаеш как ти завиждам, господин Памукчиев, за твоите млади и весели години. Сега, ако си умен, ще си живееш царски, ще ухажваш най-красивите жени и ще си пееш. Ех, как хубаво си пяхме някога в Дряново, но сега няма песни, няма разговори, няма нищо. Има скука и тегота, тегота и скука — само това. Не мога да гледам онези, които са около мене. Те ми дотегнаха. Те ми омръзнаха. Те ме измъчиха. Аз им се усмихвам любезно, говоря им от време на време, приказваме за разни неща, но аз съм роден за друго — да уча хората, да просвещавам хората, да гадая в бъдещето.

— Да гадаете?

— Точно така, да гадая в бъдещето, като пророк Йеремия, като пророк Илия. Господи, защо не си останах скромен народен учител или поп — всяка неделя в черквата да държа речи от амвона и да просветлявам народа в добро.

— Пишете речите си и те ще излязат, както речите на Цицерона, господин Буров.

— Аз, да пиша? Аз — Буров? Банкерът? Да чакам трохи от писане — това не е работа. Работа е да се говори. Да се живее с ораторското изкуство. Най-великото изкуство на света… Искам ей така, както в Дряново, аз да говоря, а ти, господин Памукчиев, да ме записваш. И да кажа, да разкрия онова, което се е натрупало тук (удря се по гърдите и по главата). Тази машина работи, главата мисли, сече, ражда идеи, планове, ражда пророчества. А аз не ща да умра. Бих желал да ги кажа… И да Ви помогна, защото обичам България и искам да й бъда полезен.

Ах, чудна ракийка. Да е жив и здрав баща ти, че я е сварил. Толкова е пивка и вкусна тая сливова ракия… Как е баща ти, мило момче, какво прави? Влезе ли в кепезето?

— Кое, кое?

— Текезесето, нали така му казвали селяните — кепезето… Какво става там, на село, господин Памукчиев?

— Баща ми все още не влиза в ТКЗС и лошо са ме подгонили.

— Няма да му се размине. Този валяк, дето е тръгнал да гази синорите, ще сгази и неговите нивки, той спиране няма. И бензинът му идва от другаде. Той, този бензин, няма свършване… Да не влиза — отсече решително той.

— Защо?

— Защото това ще бъде краят му.

— Уверен ли сте?

— Абсолютно.

— Но Вие и в Дряново казахте същото, а хората влизат.

— С камшика.

— Не, доброволно си влизат…

— Я записвай там. Я не ме убеждавай. Аз най-добре знам всичко. По цели нощи си говорим тук със селяните, арестувани и съдени… Селото е обречено на гибел, ако сто на сто влезе в кепезето. Това е, младо момче. Моля те, като българин — българина… Кажи на вашите хора да спрат дотук, ако мислят доброто на България. Стига 50–60 процента колективизирани. Стигат тези колхози — толкоз… Останалите 40 на сто българи, вън от текезесетата ви, те ще изхранват и спасяват един ден България. Те ще си останат в селото, в гората, в Балкана, по мунтетата и по чукарите, както в 1393–1396 година, и оттам ще излязат и Георги Бенковски, и Христо Ботев, и Васил Левски… Те ще са спасителите на майка България. Защото те ще имат земя и самочувствие.

— Самочувствие? Защо самочувствие?

— Защото само земята дава самочувствие, нищо друго. Няма ли един народ земя — той няма нищо. Той е като скитника-евреин — навсякъде гонен, нийде неприет. Циганите защо нямат авторитет? Не защото са по-лоши от нас, напротив, те са много мили и добри хора, но нямат опора, нямат земя.

Земята е опората на человека. Орната земя, плодната земя дава богатствата на нацията. Колкото повече орна земя има в България, толкова по-добре ще е България.

Но човек е така създаден — повтарям и потретям това, казвал съм го много пъти и пак ще го повтарям до края на живота си — че който има земя, който има къде да заоре с ралото или с плуга, той ще има богата софра и голямо самочувствие. Ние, българите не можем без земя. Ние, българите нямаме самочувствие, защото пет века не сме имали своя земя — цялата земя, по Корана, принадлежи на султаните. И те разполагат с нея. Така че сега стадното чувство на българина ще се развали. Той, българинът крепи дома си, крепи задругата си, крепи селото си, крепи и България, но стъпил на земята си — подчертай това, господин Памукчиев.

Аз се разтопих като изпих тази ракия. Тя ме вдъхнови. Ето, ето колко му трябва на човека да се разпусне и развесели — двеста грама ракия…

Искам да те помоля да направиш една молба до министерството на правосъдието, да ме пуснат оттук, да ме пратят пак в Дряново, Габрово, Плевен — където и да е, да разказвам пак онова, което знам. Това ми е молбата. Да не оставам тука, защото умът ми крее, зализа, гасне. Мисълта ми секва. Ораторската ми дарба пропада. А ти ще идваш при мене, както преди, и аз ще ти разкрия тайните на световната и на българската история.

— Вече записахме над 1900 страници, господин Буров.

— Знай и запомни — всеки човек крие в главата си 5000 страници… А записва едвам 500-1500-4000, като Иван Вазов.

(Той се чукна по главата).

— Тука, в тая златна рудница има тонове чисто злато, тонове платина. Тонове диаманти. Изземете ги. Изгребете ги. Запазете ги. Те ще ви потрябват. Те ще ви покажат кой е продавал България за паница леща и кой е бил абсолютно честен и неподкупен.

Не знам дали знаеш, господин Памукчиев, че комунистът Никола Пенев учи цар Борис III да управлява локомотив, да разглобява локомотив, че той е возил цар Фердинанд с неговия специален влак в 1912 година. Да, той…

Ти имаш да записваш още много, много нещо от мене. Ах, какви тайни бих ти разкрил, какви неща бих ти казал, но само да не съм тук. Защото тука аз ще умра. Теготата, мъката, скуката ме убиват. Всичко около мене е тъжно, сиво, повехнало и скръбно. А с каквито живееш, такъв и ставаш. По-рано аз ти говорех за жени, за кабарета и ми беше весело. А сега ми се ще, господин Памукчиев, да ми изпееш една тъжна арестантска песен, която ти знаеш и сме я пели в Дряново.

— Коя е тя?

— Най-хубавата и най-тъжната песен, която ме разплаква…

— Кажете я, ще Ви я изпея.

— „Заплакала е арестантска майка“… Моля те, изпей мия…

Аз запях тихо и тъжно, в духа на песента, само за него:

Заплакала е арестантска майка

пред Софийския централен затвор.

— Я излез, излез, синко Димитре,

да видиш, синко, твойта стара майка.

Глас се отвътре обажда:

— Не мога, мила моя майно льо,

да изляза, пусти ми директор ме окова

и ме в карцера той хвърли…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.